Провадження № 22-ц/773/1776/15 Категорія: 44 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Шевчук Л.Я.,

суддів Киці С.І., Подолюка В.А.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Ощадбанк») до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, Управління державної міграційної служби у Волинській області, про виселення із житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою позивача -Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, Управління державної міграційної служби у Волинській області, про виселення із житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ПАТ «Ощадбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, і це відповідає наявним в матеріалах справи доказам, яким суд дав правильну правову оцінку, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 листопада 2014 року (а.с. 16-18) позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором задоволено та в рахунок погашення заборгованості перед банком в розмірі 139 465,25 грн. за кредитним договором №3334 від 20.09.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 36,00 кв.м., житловою площею 24,7 кв.м., що знаходиться в м. Луцьк, по вул. Чернишевського, 44 та належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору конкретного користування. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання (а.с. 67).

З довідки місцевого обчислювального центру від 10 червня 2015 року (а.с. 33) встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Також судом встановлено, що 18 червня 2015 року банком було направлено усім відповідачам вимоги про звільнення житлового приміщення в добровільному порядку (а.с.19). Однак відповідачі не виселилися із зазначеного жилого приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що іпотечне майно було придбане не за рахунок кредитних коштів банку, а тому відповідачі не можуть бути виселені із жилого приміщення без надання іншого постійного жилого приміщення.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними та зробленими на підставі повно та обєктивно досліджених обставини справи та із застосуванням тих норм права, які підлягали до застосування з огляду на таке.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців із жилого приміщення на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

За змістом цих норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в обовязковому порядку в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту банку, забезпеченого іпотекою цього житла.

Суд першої інстанції установивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, і , що станом на час розгляду справи судом в житловому фонді Луцької міської ради вільні житлові приміщення (квартири, кімнати в гуртожитках) відсутні, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, оскільки є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства і обставин справи.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: