Справа №2-3487/11 12.03.2015 12.03.2015 12.03.2015
Провадження №22-ц/784/12/15
Головуючий у першій інстанції-Щербина С.В.
Категорія 22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

при секретарі - Романенко Ю.О.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3,

експерта - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_6

до ОСОБА_5

про визнання правочину недійсним та визнання права власності

У С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2011 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно.

Позивач зазначав, що у березні 2006 року його дружина ОСОБА_7 важко захворіла. У зв'язку з цим у серпні 2006 року її племінниця ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_6 скласти заповіт на його ім'я та викликала для цього нотаріуса. Складений нотаріусом документ від імені дружини підписав позивач. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, а у вересні 2010 року ОСОБА_6 дізнався про те, що нотаріусом було посвідчено договір довічного утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а не заповіт, як він вважав.

Посилаючись на те, що його дружина через хворобу при укладенні договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивач просив визнати договір довічного утримання від 3 серпня 2006 року недійсним та визнати за ним право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала, посилаючись на те, що ОСОБА_7, не зважаючи на хворобу, під час укладання договору розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, а ОСОБА_6 розумів, яка угода укладається, дав згоду та особисто підписав договір.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір довічного утримання від 3 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_7 передала ОСОБА_5 у власність квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_5 просила рішення скасувати та відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність висновків про те, що ОСОБА_7 під час укладення договору не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов в частині визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що на час укладення договору довічного утримання 3 серпня 2006 року ОСОБА_7 страждала стійким хронічним психічним розладом, внаслідок якого не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказами цих обставин суд вважав пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 щодо стану здоров'я ОСОБА_7, відомості історії хвороби та висновки посмертної судової медичної психолого-психиатричної експертизи від 26 вересня 2013 року. Пояснення інших свідків та висновки посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 січня 2013 року суд до уваги не прийняв, пославшись на те, що вони є неповними та суперечать вищеназваним доказам.

Проте не з усіма висновками суду та оцінкою доказів можна погодись.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9 том 1) та проживали в квартирі АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7

За життя ОСОБА_7 хворіла на гіпертонічну хворобу, цукровий діабет, ішемічну хворобу серця, атеросклероз. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні з 4 по 14 жовтня 2005 року з діагнозом «дисциркуляторна енцефалопатія П-Ш змішаного генезу з порушеннями вищої нервової діяльності, гіпертонічна хвороба П ст. (ОНМК), судинний криз, цукровий діабет П тип середньої тяжкості, стадія компенсації», а також з 20 березня по 4 квітня 2006 року з діагнозом при виписці - «повторний ішемічний інсульт у басейні правої СМА, наслідки інфаркту мозку у басейні лівої потиличної області на базі атеросклерозу, гіпертонічної хвороби Ш ст. з лівобічною геміплегією, значними когнітивними порушеннями та інш».

28 липня 2006 року ОСОБА_7 була оглянута на дому психіатром Миколаївської психіатричної лікарні №1 та встановлено діагноз - « наслідки ГПМК з незначним зниженням ІМФ (інтелектуально-мнестичних функцій) та емоційно-вольовою лабільністю».

3 серпня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_7 передала, а ОСОБА_5 отримала у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Матеріальне забезпечення з утримання, яке має надаватись відчужувачу погоджується сторонами у сумі 200 грн., за їх взаємною згодою, та визначається сторонами у вигляді, крім іншого, забезпеченням щоденним триразовим калорійним харчуванням, надання побутових послуг (прання постільної білизни один раз на 14 днів, послуги перукарні один раз на місяць, ремонт побутової, аудіо-, відео техніки, забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів (а.с. 37). У зв'язку з хворобою ОСОБА_7 договір на її прохання підписано ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла у віці 67 років (а.с. 9-зворот).

Звертаючись до суду, ОСОБА_6 посилався на недійсність договору від 3 серпня 2006 року відповідно до статті 225 ЦК, як укладеного дієздатною особою в момент, коли ця особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа, яка уклала угоду) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними (пункт 16 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до статті 60 ЦПК на підтвердження підстав позову та заперечень сторони надали докази, а саме показання свідків щодо стану здоров'я ОСОБА_7 на час укладення договору довічного утримання, медичні документи: медичну картку стаціонарного хворого №10044/1688/2005р. лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва, медичну картку стаціонарного хворого №3159/328/2006р. Миколаївської обласної лікарні, медичну картку амбулаторного хворого 2959262 та довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 (а.с. 42, 107 том 1).

Відповідно до правил статей 143, 145 ЦПК та враховуючи, що встановлення обставин справи потребує спеціальних знань у галузі медицини, по справі призначались посмертні судово-психіатричні експертизи.

За висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 січня 2013 року, проведеною комісією експертів-психіатрів Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 (далі - висновок від 28 січня 2013 року), ОСОБА_7 на момент укладення договору довічного утримання 3 серпня 2006 року страждала психічними розладами (емоційно лабільним та легким когнітивним) внаслідок судинних захворювань головного мозку (гіпертонічної хвороби, атеросклерозу), які за ступенем ураження та глибини не позбавляли її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.123-130 том 1).

Для усунення заперечень сторони щодо повноти та обґрунтованості висновку, судом залучені до справи додаткові докази (а.с. 138-148 том 1) та призначена посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза, проведення якої доручено Одеському НДІ судових експертиз.

За висновком посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 26 вересня 2013 року, проведеної експертом-психологом цієї експертної установи та експертом-психіатром Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1 (далі - висновок від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_7 страждала стійкім хронічним психіатричним розладом, який абсолютно (повністю) позбавляв її здатності розуміти фактичне значення своїх дій, керувати ними, передбачати їх можливі наслідки (а.с. 174-186 том 1).

Відповідно до вимог статті 150 ЦПК, враховуючи деякі відмінності у діагнозі ОСОБА_7 за попередніми висновками та протилежність оцінки психічного стану особи, судом апеляційної інстанції призначена повторна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи.

За висновком повторної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричних експертиз від 14 січня 2015 року (далі- висновок від 14 січня 2015 року) ОСОБА_7 на час укладення договору довічного утримання від 3 серпня 2006 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку з легкими когнітивними та емоційно-вольовими розладами, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 62-67 том 2).

Оцінюючи висновки експертів, колегія суддів вважає, що висновок від 28 січня 2013 року не можна вважати повним, оскільки його зроблено без врахування додаткових доказів, досліджених судом першої інстанції після проведення експертизи (а.с. 138-148 том 1).

Не може бути достатньою підставою для вирішення спору і висновок від 26 вересня 2013 року. Так, оцінка психічного стану особи на момент вчинення юридично значимих дій внаслідок стійкого захворювання є предметом психіатричного дослідження, а не психологічного, об'єктом якого є психічно здорові особи, а предметом - особливості психічної діяльності та їх прояви в поведінці такої особи (пункт 6 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮУ від 8 січня 1998 року № 53/5, далі - Інструкція).

Проте проведення експертизи, зміст якої має психіатричний напрямок, доручено експертній установі, яку не включено до Переліку спеціалізованих судово-психіатричних експертних установ України та психіатричних закладів, у структурі яких функціонують судово-психіатричні експертні відділення (комісії) (далі - Перелік), затвердженого наказом МОЗ від 5 липня 1996 року №194 (в редакції наказу від 02.12.2013 N 1058), що суперечить пункту 2 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ від 8 січня 2001 року № 397. Крім того, залучення до проведення експертизи експерта-психіатра іншої установи (ОСОБА_10.) здійснено з порушенням порядку залучення експертів, встановленого частиною 2 статті 144 ЦПК та пунктом 4.7 Інструкції. Висновок щодо психіатричної частини дослідження зроблено експертом-психіатром одноособово.

Повторна судово-психіатрична експертиза, яка відповідно до положень частини 2 статті 150 ЦПК призначається для усунення суперечностей та будь-яких сумнівів, проведена експертною установою - Київським міським центром судово-психіатричних експертиз, який включено до Переліку з правом проведення повторних амбулаторних психіатричних експертиз в усіх регіонах України у особливо складних випадках.

Експертиза проведена комісією судово-психіатричних експертів у складі трьох осіб, кожен з яких проводить дослідження, оцінює отримані ним та іншими експертами результати та формулює висновки самостійно і незалежно, що підвищує достовірність висновків.

При дослідженні використані всі відомості, які містяться у матеріалах справи, в тому числі показання усіх свідків, медична документація як загальних медичних установ, так і спеціалізованих(психіатричних) закладів. Висновок містить обґрунтування даних про психічний стан особи та фактів, встановлених при дослідженні об'єктів експертизи. Відповіді на поставлені питання є чіткими та зрозумілими (а.с. 62-67).

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок експертів від 15 січня 2015 року є належним та допустимим доказом, який має переваги за вищеназваних обставин та має бути покладений в основу судового рішення.

Виходячи з того, що за висновком експертів від 15 січня 2015 року ОСОБА_7 на час укладення договору довічного утримання від 3 серпня 2006 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, колегія суддів не вбачає підстав для визнання цієї угоди недійсною за статтею 225 ЦК.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині вимог про визнання правочину недійсним ґрунтуються на недостатніх доказах, а обставини, які суд вважав встановленими, є недоведеними, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до статті 88 ЦПК з позивача підлягають стягненню судові витрати відповідачки, понесені на проведення повторної експертизи в розмірі 3180 грн. та сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 121 грн.80 коп.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року в частині визнання правочину недійсним та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору довічного утримання від 3 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 3301,8 грн. судових витрат.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді