Провадження № 22-ц/779/2533/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4 про припинення договору поруки та зустрічним позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року головний державний виконавець ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_5 звернувся до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, посилаючись на те, що останній в добровільному порядку не виконує виконавчий лист №344/10182/2013 від 09.12.2013 року про стягнення 1 725 619,29 грн заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року подання задоволено та постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним зобовязань за виконавчим листом №344/10182/2013 року.

Не погоджуючись із даною ухвалою, представником ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій зазначається, що державним виконавцем не надано жодних доказів ухилення боржника від виконання рішення суду. Зокрема, на думку апелянта, державний виконавець не довів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду або не зявляється на виклики державного виконавця. Вважаючи ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання щодо обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 відмовити.

Представники ВДВС Івано-Франківського МУЮ та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, хоч судові повідомлення були направлені їм у встановленому порядку завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній. Додатково зазначив, що правових підстав для постановлення ухвали про задоволення подання державного виконавця про тимчасову заборону у виїзді за кордон у суду не було, оскільки висновок про ухилення від виконання судового рішення є безпідставним. Також вказав, що боржник не виконував рішення суду у звязку із відсутністю у нього місця роботи. Вважаючи у зв'язку із наведеним оскаржену ухвалу незаконною, представник ОСОБА_2 просить її скасувати, а в задоволенні подання державного виконавця відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого листа №344/10182/2013 від 09.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 1 725 619,29 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441 грн судового збору державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ ОСОБА_5 28.01.2014 року було відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення - сім днів з дня одержання постанови про відкриття виконавчого провадження (зворот а.с.176).

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень даного Закону громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках; якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п.5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

З погляду на значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Задовольняючи подання та тимчасово обмежуючи ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що останній не виконує зобовязання, покладені судовим рішенням, що є підставою для обмеження у праві виїзду за межі України. Однак, суд першої інстанції не врахував, що належних доказів про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не було надано. Боржник проживав і продовжує проживати за вказаною державним виконавцем адресою вул. Кисілевської, 40/74 в м. Івано-Франківську. Належна йому на праві власності трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом, і визначена законом процедура щодо її реалізації для погашення кредитної заборгованості могла бути розпочата.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції про умисел ОСОБА_2 на ухилення від виконання рішення суду є безпідставним.

Оскільки державним виконавцем не надано жодного доказу на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язання, то у суду не було правових підстав для задоволення подання державного виконавця. Застосоване судом обмеження права ОСОБА_2 позбавляє його можливості вільно пересуватись за власними потребами.

Окрім іншого, звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження вказаного конституційного права громадянина.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі № 6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування, як незаконна та необґрунтована. У зв'язку із цим у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання ним зобов'язань перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218, 307, 312, 313-315; 319; 324 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року по даній справі скасувати.

У задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання ним зобовязання по сплаті кредитної заборгованості, покладеного на нього рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 серпня 2013 року, відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_6