Справа №585/3273/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Євтюшенкова В. І.
Номер провадження 22-ц/788/358/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів в сумі 14966 грн. 89 коп.,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 11633 грн. 00 коп. авансу, переданого в рахунок оплати придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, 190 грн. судового збору та 1340 грн. 80 коп. витрат на правову допомогу, усього 12898 грн. 48 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, зокрема, що сплачені йому позивачем кошти були завдатком в рахунок належних з позивача платежів за договором найму житла, на підтвердження вказаного зобов'язання і на забезпечення його виконання, а не завдатком за договором купівлі-продажу житла, який між ними не укладався і правових підстав для сплати позивачем, а ним - отримання такого завдатку не було.

Недійсність укладеного між ними в усній формі договору найму житла, на виконання якого ним було передано позивачу ключі, а дружиною останнього сплачено йому кошти, прямо не передбачена законом.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

10 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у травні 2014 року він домовився з ОСОБА_3 про придбання у нього за 18500 доларів США квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

15 травня 2014 року він передав відповідачу 1 000 доларів США в рахунок оплати вартості квартири, про що останній написав і передав йому відповідну розписку.

При цьому вони домовились, що доплата до повної вартості квартири буде здійснена одночасно з нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу, який вони планували укласти через один тиждень. Одразу сплатити всю суму він не міг, оскільки не мав її на той час, але розраховував її отримати через тиждень. Проте через тиждень в нього не виявилось вказаної суми, а тому він змушений був відмовитись від придбання квартири. Про це він повідомив відповідача, і вони одразу з ним домовились, що сплачені ним 1000 доларів США він йому поверне протягом трьох місяців, тобто наприкінці серпня 2014 року.

Однак, коли він звернувся до відповідача в кінці серпня 2014 року, останній повідомив, що не має змоги повернути йому кошти. Після цього він неодноразово звертався до нього з вимогою про повернення грошей, але останній до цього часу їх не повернув, відмовляється повернути йому кошти, отримані в рахунок плати за майбутнє придбання квартири, яке не відбулось.

Між ним та відповідачем ОСОБА_3 не були укладені письмові нотаріально посвідчені договір купівлі-продажу квартири та попередній договір, як цього вимагають, відповідно, ст. 657 і ст. 635 ЦК України, а лише була досягнута усна попередня домовленість, за якою вони зобов'язалися укласти договір купівлі-продажу квартири у майбутньому. В зв'язку з цим відповідач ОСОБА_3 повинен повернути йому 1000 доларів США.

Посилаючись на положення ст. ст. 546, 548 ЦК України, згідно яких завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання, якого між ним та відповідачем не існує, сплачені ним кошти не можуть визнаватись завдатком, є авансом, просив стягнути з відповідача на його користь 12 822,10 грн. авансу, отриманого за квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з розрахунку офіційного курсу гривні до долара США станом на 9 вересня 2014 року - 1: 12,822103 (а.с. 2-4).

28 листопада 2014 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, яку 2 грудня 2014 року уточнив в зв'язку з опискою, та просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 14966,89 грн. авансу, отриманого за вказану квартиру. Посилався на те, що на момент звернення до суду з позовом станом на 09 вересня 2014 року офіційний курс гривні до долара США становив 12,822103 грн. за 1 долар США. Згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня, а тому при зверненні до суду ціна позову була визначена в гривневому еквіваленті від 1000 доларів США, тобто 12822,10 грн.

Офіційний курс гривні до долара США станом на 28 листопада 2014 року становив 14,966885 грн. за 1 долар США, а тому відповідач повинен повернути позивачу 14966,69 грн. (а.с.77, 81).

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири, який не був укладений, а тому спірна сума підлягає стягненню як аванс на користь позивача з відповідача у розмірі з врахуванням курсу долара США до гривні станом на час передачі коштів.

Висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 1000 доларів США, видавши йому розписку, в якій зазначено, що він отримав від ОСОБА_4 вказані кошти як завдаток за квартиру. (а.с.7).

09 вересня 2014 року на адресу ОСОБА_3 ОСОБА_4 направив письмову вимогу, в якій просив повернути йому за розпискою чи в інший передбачений законом спосіб протягом 7 днів грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США, або ж в грошовій одиниці України - гривні за офіційним курсом НБУ гривні до долара США на момент повернення ним коштів (а.с.29-30).

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд прийшов до вірного висновку про доведеність позовних вимог позивачем.

Ч. 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Оскільки договору купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана відповідачем позивачеві грошова сума є авансом, який підлягає поверненню в тому розмірі, в якому він передавався.

Відповідач не спростував належними доказами доводів позивача про те, що вони мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири, належної відповідачеві, і в рахунок майбутньої оплати вартості квартири позивач передав йому 1000 доларів США.

Ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 24 вересня 2014 року у справі 6-122цс14, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Посилання відповідача на те, що кошти йому передавала дружина позивача ОСОБА_6, а тому, в силу ст. 3 ЦПК України, ОСОБА_4 не може звертатись з позовом в даній справі, є безпідставними.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд в рішенні в цій частині зробив вірний висновок про те, що, хоча спірні кошти відповідачеві і передавала дружина позивача - двома сумами по 500 доларів США, проте вона діяла за погодженням з чоловіком, вони збирались купувати квартиру для сім'ї, і позивач, на ім'я якого відповідач видав розписку про отримання коштів, з чим погодилась і дружина позивача, має право звернутися з позовом в даній справі про стягнення вказаних коштів, проти чого не заперечувала і його дружина, допитана як свідок в справі.

Такий висновок суду узгоджується з нормами СК України щодо спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачеві були передані кошти за проживання в належній йому квартирі протягом невизначеного строку, а не в рахунок платежу в зв'язку з наміром позивача придбати його квартиру, спростовуються доказами в справі, яким суд дав належну оцінку та обґрунтовано поклав в основу рішення.

Зокрема, свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що в кінці травня - на початку червня 2014 року сторони звертались до нього з метою оцінки двох об'єктів, в тому числі і квартири ОСОБА_3, з їх розмови зрозумів, що ОСОБА_4 хотів купити квартиру, належну ОСОБА_3, його послуги вони оплатити разом за два об'єкти (а.с. 39).

11 липня 2014 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого продавці продали ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.40-42).

Належних та переконливих доказів тому, що позивач мав намір винаймати квартиру відповідача на узгоджених сторонами умовах, за певну плату та на певний строк, відповідач не надав.

Вжите в розписці, виданій відповідачем позивачеві, словосполучення «завдаток за квартиру» не свідчить про отримання відповідачем коштів за проживання в квартирі і підтверджує доводи позивача, що це був аванс в рахунок майбутньої купівлі-продажу квартири.

Посилання відповідача на положення ЦК України, що регулюють підстави визнання правочинів недійсним, є необґрунтованими, оскільки будь-які правочини в передбаченій законом формі ні про купівлю-продаж, ні про винаймання квартири, не укладались.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який вірно встановив обставини справи і відповідні їм правовідносини.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -