Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Готри Т.Ю.

при секретарі - Чейпеш С.І.

з участю - представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 05 листопада 2014 року справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до позичальника за кредитним договором № MKV0GA00006047 від 09 червня 2006 року ОСОБА_4, третя особа: іпотекодавець за договором іпотеки від 19 червня 2006 року ОСОБА_5, в якому, посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань просило:

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20 243,38 дол.США, звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок загальною площею 116,10 кв.м. та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу на підставі договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності або підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

-виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України;

-стягнути з відповідача 1 708,04 грн. судового збору.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 05 листопада 2014 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKV0GA00006047 від 09 червня 2006 року в сумі 20 243,38 дол.США, звернуто стягнення на предмет іпотеки: будинок загальною площею 116,10 кв.м. та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу на підставі договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності або підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 708, 04 грн. судового збору (т.2, а.с. 79-80).

Додатковим рішенням цього ж суду від 19 грудня 2014 року доповнено резолютивну частину оскаржуваного заочного рішення наступним абзацом:

«Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України до повноважень якого входить питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб» (т.2, а.с. 108-109).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, просить скасувати заочне рішення Виноградівського районного суду від 05 листопада 2014 року та ухвалити рішення про відмову у позові. Зазначає, що з 09 червня 2006 року по 18 листопада 2011 року в рахунок погашення кредиту було сплачено 39 433,79 дол.США, що за офіційним курсом НБУ станом на 04 жовтня 2011 року, 1 дол.США - 7,99 грн. становить 315 464,00 грн.

Останній платіж, який був здійснений нею 18 листопада 2011 року у розмірі 10 000,00 дол.США банком не врахований, у зв'язку з чим нею було подано заяву до прокуратури Виноградівського району на неправомірні дії працівників банку.

Поряд з тим, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є підставними, суд першої інстанції не застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказує, що на даний час відповідач знаходиться у Російській Федерації, останні півроку відомостей від нього не надходило, а його представник був мобілізований.

Справа переглядається апеляційним судом повторно, після того як ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року було скасовано рішення Виноградівського районного суду від 17 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 31 січня 2013 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки кредитна заборгованість не є співмірною із вартістю іпотечного майна (т.1, а.с. 180-181).

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 червня між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (змінило найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № MKV0GA00006047, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 09 червня 2006 року по 09 червня 2010 року у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 15627,00 дол.США, з яких 15 000,00 дол.США - на придбання будинку та 627,00 дол.США - на оплату майбутніх страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 відсотка на місяць на залишкок заборгованості за кредитом (т.1, а.с. 11-17).

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань 19 червня 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 116,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, власником якого на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СВУ № 309213 від 11 травня 2006 року є ОСОБА_4 (т.1, а.с. 18-23, 86).

У досудовій вимозі № 30.1.0/2-60623MKV0L479 від 03 вересня 2011 року банк повідомляє ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що розмір простроченої заборгованості становить 19 503,25 дол.США, яку банк вимагає погасити у тридцятиденний строк з дня її отримання (т.1, а.с. 25).

Як вбачається з наданої ОСОБА_3 довідки про погашення за кредитом № 180167 від 03 квітня 2012 року (т.1, а.с. 53), 18 листопада 2011 року був здійснений платіж по кредиту у розмірі 5 000,00 дол.США (т.1, а.с. 53).

Позивач, звертаючись з позовом у березні 2012 року, надав розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 04 жовтня 2011 року (т.1, а.с. 7-9), в якому зазначений платіж не було враховано. Під час розгляду справи апеляційний судом позивач надав розрахунок, в якому платіж, внесений ОСОБА_3 18 листопада 2011 року врахований (т.1, а.с. 143).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1.1. кредитного договору передбачено, що щомісяця в період сплати (з «04» по «09» число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі достатній для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по відсотках, винагороді.

Відповідно до п.3.1. кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі, передбаченому п.1.1. договору, а саме: 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 2,66 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену у п.1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором (п.3.2. кредитного договору).

При непогашенні кредиту у встановлені строки, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок якої нарахування відсотків здійснюється відповідно до п.3.2. кредитного договору з дати виникнення простроченої заборгованості (п. 3.8. кредитного договору).

З наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості та довідки про погашення за кредитним договором вбачається, що погашення кредиту здійснювалося регулярно, проте платежі були недостатніми для виконання зобов'язання у повному обсязі, та вносилися не у встановлений договором період сплати.

З 10 жовтня 2008 року розмір поточної ставки нарахування відсотків було збільшено з 12 до 20,31 % річних. Станом на 10 червня 2010 року, що є кінцевим строком повернення кредиту, розмір заборгованості по тілу кредиту становив 14 780,96 дол.США. З цього дня нарахування відсотків здійснювалось як на прострочену заборгованість за ставкою 48,48 % річних, що не суперечить умовам кредитного договору.

В результаті станом на день звернення з позовом розмір заборгованості становив 20 243,38 дол.США, в рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Іншого розрахунку, на спростування наданого позивачем ОСОБА_3 не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (ділі - Закон), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Підставою для прийняття Закону стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного Закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений Закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

Матеріали цивільної справи містять докази того, що відповідач отримав кредит в іноземній валюті на споживчі цілі - купівлю будинку (п.1.1 кредитного договору), загальна площа такого нерухомого житла не перевищує 250 кв. м, це житло використовується як місце постійного проживання ОСОБА_4, у власності якого, на перебуваєінше нерухоме майно, зазначене житлове приміщення передане банку в іпотеку (т.1, а. с. 11-17, т.2, а.с. 119-121).

ОСОБА_4 не належить до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», оскільки у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні правопорушення відомості щодо нього відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції повинен був застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», проте не зробив цього.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Виноградівського районного суду від 05 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Готра Т.Ю.