24.11.2015 Справа № 363/62/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4, третя особа - Відділу Держземагенства у Вишгородському районі Київської області, про визнання права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом у якому порушила питання про визнання за нею права користування земельною ділянкою площею 0,09 га по вул. Заярській, 41 в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області.

У звязку з цим просила визнати незаконними і скасувати рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №850-25.У12 від 01 вересня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки площею 0,0450 га по вул. Заярська в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області ОСОБА_4Б.», визнати недійсним державний акт на право приватної власності виданий на вказану земельну ділянку на імя ОСОБА_4

Свої вимоги мотивує тим, що право користування на спірну земельну ділянку в неї виникло в порядку спадкування після смерті 29 квітня 1998 року її матері ОСОБА_5, яка у звязку з придбанням ? частини будинку за вказаною адресою (згідно договору купівлі-продажу від 04 лютого 1989 року), набула в користування 0,06 га земельної ділянки та 0,030 га земельної ділянки в оренду біля цього будинку, згідно наказу №114 від 20 червня 1988 року радгоспу ім. Ватутіна.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 приватизував частину її земельної ділянки площею 0,0450 га, зазначене призвело до порушення її права користування на згадану вище частину зеленної ділянки.

В суді представник позивача просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Зазначила, що ОСОБА_5 за своє життя на праві передбаченому ст. 20 ЗК УРСР від 08 липня 1970 року набула в користування земельну ділянку площею 0,09 га, що знаходиться поряд з будинком №41 по вул. Заярській в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області.

Після смерті матері позивачка успадкувала право користування цією земельною ділянкою, частина якої незаконно оформлена на відповідача ОСОБА_4 під час приватизації.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечив. Зазначив, що право користування на спірну земельну ділянку позивачка в установленому Законом порядку не набула, що підтверджується рішенням цього ж суду від 05 грудня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2014 року в справі №363/1063/13-ц за аналогічним позовом ОСОБА_3

Судами встановлено відсутність у позивачки будь-якого права на спірну земельну ділянку, в тому числі права користування, а тому вважав, що ці обставини повторному доказуванню не підлягають. При цьому в силу приюдиційності рішень суду в цій справі не можна дати іншу правову оцінку тим самим спірним обставинам і правовідносинам та повторно доводити обставини позову, які в згаданому (попередньому) судовому розгляді свого підтвердження не знайшли.

Представник Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області та Відділу Держземагенства у Вишгородському районі Київської області до суду не прибули, про розгляд справи повідомлялися.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що 04 лютого 1989 року матір позивача ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу стала власником 1/2 частину будинку №41 по вул. Заярській в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області.

У зв'язку з придбанням даного будинку ОСОБА_5 відведено 0,06 га землі біля будинку та 0,03 га надано в оренду.

28 серпня 1994 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району прийнято рішення № 46 про передачу ОСОБА_5 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,09 га та внесено в книгу реєстрації громадян про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність за №168.

29 квітня 1998 року ОСОБА_5 померла і позивач отримала у спадок 1/2 частину будинку №41 по вул. Заярській в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області.

25 вересня 2003 року Виконавчий комітет Старопетрівської сільської ради прийняв рішення про відміну рішення сільської ради від 28 серпня 1994 року про передачу земельної ділянки ОСОБА_5 та передав вказану земельну ділянку позивачу у зв'язку з отриманням спадщини.

05 серпня 2004 року Старопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області прийняла рішення №164 про затвердження рішення №164 від 25 вересня 2003 року про передачу позивачу безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

30 вересня 2008 року Старопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області видала довідку, що за позивачкою по кадастрово-шнуровій книзі за №927 закріплена земельна ділянка площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

10 червня 2009 року позивач підписала договір з ТОВ «Будексім 2007» по виконанню робіт по розробці технічної документації щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га, що знаходиться по Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, вул. Заярська, 39, однак виготовити технічну документацію не вдалося, оскільки частини земельної ділянки передана ОСОБА_4 та ним виготовлений державний акт на земельну ділянку площею 0,0450 га по вул. Заярській в с. Старі Петрівці.

Суд зазначає, що вказаний позов, предметом якого є право користування на спірну земельну ділянку, предявлено з тих самих підстав, що і позов ОСОБА_3 в справі №363/1063/13-ц.

Тоді позивачка порушила питання про виникнення в неї права власності на спірну земельну ділянку, а в цій справі права користування.

Водночас обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням цього ж суду від 05 грудня 2013 року, (яке набрало законної сили) в позові ОСОБА_3 відмовлено (справа №363/1063/13-ц).

Тоді суд зі справи встановив, що ОСОБА_5 за своє життя меж земельної ділянки в натурі на місцевості не встановлювала та жодних документів, визначених ст. 20 ЗК УРСР 1970 року, які б встановлювали її право користування або власності на земельну ділянку не отримувала.

При цьому суд відкинув як недопустимі та недостатні докази позивача:

-договір оренди від 26 травня 1988 року;

-наказ радгоспу ім. Ватутіна №114 від 20 червня 1988 року;

-записи в по господарській книзі за 1990-1993 роки.

Такі ж обставини встановлені судом і в цій справі, про які подано ті самі докази.

Згідно ст. 20 ЗК УРСР 1970 року відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно ст. 21 ЗК УРСР 1970 року видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Відповідно ст. 22 ЗК УРСР 1970 року приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Недостатнім для виникнення права користування є й рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 28 серпня 1994 року № 46. До того ж вказане рішення в подальшому скасовано цією ж радою 25 вересня 2003 року і припинило свою юридичну дію.

Документ, що посвідчував би право ОСОБА_5 на користування спірною земельною ділянкою згідно ст. 23 ЗК України від 1990 року остання також не отримувала.

Згідно ст. 23 ЗК України від 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відтак право користування на спірну земельну ділянку у ОСОБА_5 не виникало, а отже воно не могло бути і успадковано позивачкою.

Так, до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 входив лише житловий будинок №41 по вул. Заярській в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, згідно свідоцтва про право власності на спадщину за Законом від 10 листопада 1998 року.

Відповідно до вимог ст. 560 ЦК України 1963 року позивачка будь-яке право на спірну земельну ділянку не успадкувала, а тому суд не приймає до уваги рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №169 від 25 вересня 2003 року про передачу земельної ділянки у звязку з прийняттям спадщини, що на Законі не ґрунтується.

Відповідно до рішення Старопетрівської сільської ради № 164 від 05 серпня 2004 року затверджено рішення виконкому № 169 від 25.09.2003 року про передачу безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,0900 га в с. Старі Петрівці, Вишгородського району Київської області, по вул. Заярська, 41 ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Саме вказане рішення породжує для ОСОБА_3 права та обовязки щодо оформлення у власність земельної ділянки із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Таким чином, оскільки у ОСОБА_3 лише з 2004 року виникло право на оформлення у власність спірної земельної ділянки, вона мала діяти в порядку, встановленому ЗК України 2001 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України від 25 жовтня 2001 року в редакції від 06 серпня 2003 року, яка діяла на момент прийняття рішення виконкому Старопетрівської сільської ради від 25 вересня 2003 року №169, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 126 ЗК України від 25 жовтня 2001 року в редакції від 06 серпня 2003 року визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Висновок експерта №1391 від 19 жовтня 2013 року за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження викладених вище обставин та юридичних висновків не спростовує.

Отже з поданих доказів та встановлених на їх підставі обставин, не можна дійти висновку про виникнення у позивачки права користування спірною земельною ділянко, в тому числі в порядку спадкування після ОСОБА_5

Такі ж самі обставини і висновки суду повністю охоплюються (і в частині виникнення права користування) рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2014 року.

В новому позові (в цій справі) позивач послався на ті самі обставини спірних правовідносин й докази про них, як і в справі №363/1063/13-ц та просив фактично дати нову (протилежну) юридичну оцінку, всупереч висновків суду, які набрали законної сили, і таким чином домогтися перегляду справи на свою користь.

Зазначена позиція на думку суду не відповідає принципу правової визначеності і праву на справедливий судовий розгляд.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення лише через те, що вона переслідує мету домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляд30112015у мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру" (рішення у справі "Пономарьов проти України", заява № 3236/03, п.40; див. також рішення у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п.52).

Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили.

Підсумовуючи викладене суд вважає, що поданий позов є необґрунтованим і недоведеним, порушених прав позивачки, які б підлягали захисту, судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя