Справа № 145/1026/14-ц Провадження № 22-ц/772/1253/2015Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 30 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Марчук В.С.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2015 року,-

встановила:

10 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 06 на 07 вересня 2013 року в с.Марківка,по вул. Кошового,Тиврівського району,Вінницької області з вини відповідача, який керував автомобілем «GEELY» д.р.н. НОМЕР_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було завдано шкоди його автомобілю. Згідно рахунку - фактури №СФ - 0045103 від 05 грудня 2013 р., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 20153,03 грн.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 4600 грн., а також судові витрати.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують розмір фактично понесених ним витрат на відновлення автомобіля, а також не визнано таким, що не відповідає дійсності рахунок - фактура №СФ - 0045103 від 05 грудня 2013 р., про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ДТП, відповідно до якого сума майнової шкоди становить 20153,03 грн. При цьому, визнав встановленим факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди, згідно розписки, яка виходячи з засад розумності та справедливості підлягає відшкодуванню в розмірі 4600 грн..

Такий висновок суду є помилковим.

Судом першої інстанції встановлено, що в ніч з 06 на 07 вересня 2013 року в с.Марківка по вул. Кошового, Тиврівського району, Вінницької області з вини відповідача, який керував автомобілем «GEELY» д.р.н. НОМЕР_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «NISSAN PRIMERA» під керуванням позивача ОСОБА_2.

Працівників міліції та представників страхових компаній сторони не викликали, євро протокол складений не був.

На місці була складена розписка ОСОБА_4, який зобов'язався відшкодувати збитки, заподіяні ним, ОСОБА_2 до 14.09.2013 року в сумі 4600 гривень.

У сторін склалися деліктні відносини. З цього часу наступає загальна відповідальність по зобов'язаннях, оскільки з змісту розписки не вбачається, вина ОСОБА_4 в спричиненні дорожньо - транспортної пригоди та заподіяної матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Сам факт складання розписки, свідки підтвердили, однак моменту скоєння дорожньо - транспортної пригоди вони не бачили.

Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» положення зобов'язального права не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань.

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку, що даний спір повинен вирішуватись за правилами розділу першого Загальних положень про зобов'язання Цивільного Кодексу України.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, щодо не залучення до участі у справі у суді першої інстанції АТ «ПРОСТО-страхування».

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» згідно статті 21 Закону N 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Матеріалами справи встановлено, що у ОСОБА_4 був поліс №АС/6126048 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивач вимог до страховика не ставив. Не було звернуто на це уваги судом першої інстанції. Саме ця обставина є підставою для відмови у задоволенні позову.

Помилковими є доводи апеляційної скарги щодо звільнення від матеріальної відповідальності ОСОБА_4 так як він не є власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до п.13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснено, що відповідно до статей 386,395,396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

У позивача у наявності був реєстраційний документ на транспортний засіб та посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За таких обставин, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають їм, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2015 року, скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Матківська М.В.

Марчук В.С.

З оригіналом вірно: Сопрун В.В