Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Руно» Національної академії аграрних наук України» про стягнення суми, за касаційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Руно» Національної академії аграрних наук України» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 09 квітня 2013 року відповідач уклав з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договори, за умовами яких мав здійснити поставку пшениці врожаю 2013 року за ціною 1 250 грн за 1 тонну у розмірі: ОСОБА_4 - 120 тонн на суму 150 000 грн; ОСОБА_5 - 112 тонн на суму 140 000 грн; ОСОБА_6 - 104 тонни на суму 130 000 грн; ОСОБА_7 - 96 тонн на суму 120 000 грн; ОСОБА_8 - 120 тонн на суму 150 000 грн. На виконання зобов'язань за вказаними договорами покупці внесли в касу відповідача грошові кошти за вартість пшениці у загальному розмірі 690 000 грн.

23 грудня 2013 року вона, на підставі укладених з покупцями договорів цесії, набула права вимоги виконання відповідачем зобов'язань за вказаними договорами, 26 грудня того ж року направила відповідачеві повідомлення - вимогу про виконання зобов'язань шляхом поставки пшениці протягом п'яти банківських днів з дати одержання зазначеного повідомлення, а у випадку неможливості поставки пшениці, повернення їй одержаних від покупців коштів у розмірі 690 грн, а також сплати штрафних санкцій у розмірі 517 500 грн.

Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань, просила на підставі ст. ст. 509, 512, 526, 612 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 1 207 500 грн.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Руно» Національної академії аграрних наук України» на користь ОСОБА_3 690 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року рішення районного суду змінено в частині обґрунтування задоволення позову та відмови у задоволенні позову відповідно з даним рішенням, а в іншій частині залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 09 квітня 2013 року відповідач уклав зі своїми працівниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договори, за умовами яких до 31 серпня 2013 року мав здійснити поставку пшениці врожаю 2013 року за ціною 1 250 грн за 1 тонну у розмірі: ОСОБА_4 - 120 тонн на суму 150 000 грн; ОСОБА_5 - 112 тонн на суму 140 000 грн; ОСОБА_6 - 104 тонни на суму 130 000 грн; ОСОБА_7 - 96 тонн на суму 120 000 грн; ОСОБА_8 - 120 тонн на суму 150 000 грн. На виконання зобов'язань за вказаними договорами покупці внесли в касу відповідача грошові кошти за вартість пшениці у загальному розмірі 690 000 грн.

11 квітня 2013 року між сторонами зазначених договорів були укладені додаткові угоди про виключення з цих договорів п. 4.3 про заборону сторонам передавати третім особам права та обов'язки за вказаними договорами без згоди іншої сторони.

23 грудня 2013 року між покупцями ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 були укладені договори відступлення права вимоги (цесії), за якими остання набула права вимоги виконання відповідачем зобов'язань за вищезазначеними договорами поставки.

26 грудня 2013 року ОСОБА_3 направила на адресу відповідача повідомлення - вимогу, яке було отримано останнім 31 грудня 2013 року, в якому сповістила про укладення зазначених договорів і вимагала здійснення поставки пшениці та сплати штрафних санкцій за невиконання договорів поставки.

Ухвалюючи рішення про стягнення 690 000 грн та про відмову у стягненні штрафних санкцій, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав умови договорів поставок, внаслідок чого виникла вказана заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача, а штрафні санкції виконують забезпечувальну, стимулюючу функцію, а тому їх застосування не має переходити у відповідальність, що залежить він належного та своєчасного виконання зобов'язань за договорами.

Змінюючи рішення в частині обґрунтування задоволення позову та відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при укладенні договорів поставки сторони не досягли згоди щодо істотних умов договорів, а тому зазначені договори є неукладеними, тобто відповідач отримав від покупців за неукладеними договорами вартість товару у розмірі 690 000 грн, а тому на підставі ч. 1 ст. 1213 ЦК України зобов'язаний повернути потерпілим безпідставно набуте ним майно в натурі. Оскільки покупці відступили права вимоги за вказаними договорами ОСОБА_3, тому саме на її користь підлягає стягненню з відповідача вказана сума, як безпідставно набуте останнім майно.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Змінюючи правове обґрунтування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про неукладеність договорів поставки та необхідність застосування в даному випадку ст. 1213 ЦК України, оскільки позивач такої позовної вимоги не заявляв.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

У своєму позові ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 509, 512, 526, 612 ЦК України просила стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 1 207 500 грн. Однак, стягнувши з відповідача грошові кошти як безпідставно отримані, апеляційний суд не врахував того, що правом визначати предмет і підставу позову наділений лише позивач, та вийшов за межі позовних вимог, що заборонено ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Руно» Національної академії аграрних наук України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська