Справа № 443/787/15 Головуючий у 1 інстанції: Галій О.Й.
Провадження № 22-ц/783/4862/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 05 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист гідності, честі та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист гідності, честі та стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2, який зазначає, що суд першої інстанції закрив провадження у даній справі у звязку з тим, що не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься у постановах досудового слідства. Однак, у позовній заяві він зазначав, що під час проведення попереднього розслідування відповідачі у присутності службових осіб, слідчих та інших працівників міліції в усній формі поширювали про нього неправдиву інформацію, яка принижує його честь та гідність. Крім цього, під час проведення досудового слідства він мав намір надати суду клопотання про виклик вказаних службових осіб для підтвердження позову. Вважає, що суд в такій ситуації повинен був надати йому строк для усунення недоліків позовної заяви, а не закривати провадження у справі. Просить скасувати ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 05 червня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст. 3 ЦПК України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

У відповідності до статей 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а також однією з засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист гідності, честі та стягнення моральної шкоди.

21 травня 2015 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 27 травня 2015 року, де в судовому засіданні оголошено перерву до 05 червня ц.р.

Закриваючи 5 червня 2015 року провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 та ст. 206 ЦПК України, суд першої інстанції пославшись на пункти 17, 25, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначив, що суд не вправі зобовязати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦПК України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, окрім випадків, коли розгляд таких справ віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

При визначенні юрисдикційності спору слід враховувати, що критеріями розмежування цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, характер спору про право (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами інших видів судочинства), по-друге, однією із сторін у спорі, є, як правило, фізична особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного Кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв'язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 205 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина друга статті 206 ЦПК України).

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 просив: зобовязати відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 через місцеву газету «Новий час» спростувати неправдиву та недостовірну інформацію подану слідчим органам Жидачівського РВ ГУМВС України, яка була відображена у постанові про закриття кримінального провадження від 26.06.2014 року шляхом публікації повідомлення та вибачення про недостовірність такої інформації; стягнути з відповідачів по справі в його користь спричинену йому моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. (а.с. 2-3).

Колегія суддів погоджується, що примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено ст. ст. 16, 277 ЦК України, проте судом першої інстанції залишено поза увагою те, що позовна вимога про вибачення є вторинною, а первинною є вимога про спростування неправдивої та недостовірної інформації шляхом публікації повідомлення про недостовірність такої інформації.

Крім того районний суд в порушення вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України не повідомив заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. Також ухвала постановлена без належного повідомлення про судове засідання відповідачів (а.с. 16-22).

Із змісту ст. 277 Цивільного Кодексу України видно, що спростування відбувається саме в порядку цивільного, а не іншого, судочинства. Тому висновок суду зроблений в ухвалі про те, що спір за вимогами позивача до відповідачів фізичних осіб не підлягає розгляду судами в порядку цивільного судочинства є хибним.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, а відтак допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що згідно із п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305 ч. 2. 307 ч. 2 п. 4, 311 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 1 п. 2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 05 червня 2015 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню в силу ст. 324 ЦПК України не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6