АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

03 грудня 2015 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_2, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві 19 листопада 2010 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що через рік після реєстрації дружини в квартирі, що належить йому на праві власності, між ними почали виникати суперечки. Відповідач влаштовувала сварки, разом зі своїми родичами виганяла його з квартири. Він деякий час мешкав у рідних і знову повертався в квартиру, проте відповідач знову влаштовувала сварку та виганяла його з квартири. У зв'язку з тим, що сімейні відносини з відповідачем припинені, вони тривалий час не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет, не підтримують шлюбних стосунків, подальше збереження сім'ї є неможливим, між ними втрачено почуття любові та поваги, просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 19 листопада 2010 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №855, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом було задоволено заяву ОСОБА_2 та зупинено провадження у справі у зв'язку з наданням сторонам двомісячного строку на примирення. Під час строку на примирення ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про визнання ОСОБА_1 обмежено дієздатним та встановлення над ним опіки. Підставою для звернення з вказаною заявою слугувало те, що її чоловік з кінця 2014 року став зловживати спиртними напоями, під час сп'яніння вів себе неадекватно, кидався в бійку, нівечив і розбивав побутові речі, у зв'язку з чим його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Заборгувавши значні кошти, позивач заклав документи на квартиру, чим поставив себе і свою сім'ю в скрутне становище. Оскільки позивач має спадковість до вжиття спиртних напоїв, він потребує відповідного лікування від алкоголізму та можливих психічних захворювань, а також встановлення над ним опіки. За таких підстав суд був зобов'язаний зупинити провадження до розгляду заяви про обмеження дієздатності та встановлення опіки, проте виніс ухвалу про відмову в задоволенні відповідного клопотання. Оскільки позивач є психічно хворою людиною і його потрібно лікувати, останній знаходиться під впливом своєї бабусі, яка вважає, що відповідач бажає забрати в нього квартиру, представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання про продовження терміну на примирення ще на чотири місяці, проте суд відмовив і в цьому клопотанні. Не направивши всі зусилля на збереження сім'ї, не встановивши фактичних взаємовідносин подружжя, не допитавши в якості свідка матір відповідача, яка проживає разом зі своєю дочкою і бачить кожен день поведінку позивача і його хворобливий стан, суд виніс незаконне рішення про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що свідчить про можливість розгляду справи в їх відсутність.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 9 та 10 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Згідно частин 1 та 3 ст. 55 цього Кодексу дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Згідно частин 3 та 4 ст.56 цього Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2010 р. Від шлюбу дітей не мають.

Сторони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та зазначив про причини, які роблять неможливим подальше перебування в шлюбі з відповідачем.

Заперечення відповідача зводились до неможливості розірвання шлюбу до часу огляду позивача психіатром та призначення йому лікування.

При цьому відповідачем не було надано суду доказів, що є можливість збереження даної сім'ї та подальше спільне проживання з позивачем. Примушування позивача до збереження шлюбних стосунків суперечить вимогам закону.

Дослідивши зібрані по справі докази та давши їм оцінку в сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сім'я сторін розпалася, їхнє спільне проживання суперечить інтересам позивача, що має істотне значення.

Доводів про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які дають підстави для скасування судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не було вижито заходів для збереження сім'ї є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, судом надавався сторонам строк на примирення, по закінченню якого позивач продовжував наполягати на розірванні шлюбу.

Враховуючи відсутність у сторін морально-правової основи шлюбу, яка ґрунтується на почуттях взаємної поваги та любові, взаємній підтримці та допомозі, враховуючи фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, висновок суду першої інстанції про недоцільність продовження строку на примирення є правильним.

Підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги також в тій частині, що розгляд справи про розірвання шлюбу був неможливим до вирішення справи про визнання позивача обмежено дієздатним, яка перебуває в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва.

Відповідно до ч.4 ст.36 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Враховуючи положення вказаного закону, незалежно від наслідків вирішення справи про обмеження цивільної дієздатності позивача, під час розгляду справи в суді останній мав повне право особисто здійснювати цивільні процесуальні права, в тому числі право на особисте звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Зупинення провадження у справі призвело б до порушення п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України та принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Відмова суду першої інстанції в допиті матері відповідача в якості свідка, з огляду на обставини, які могли бути підтверджені її показами, а саме поведінки позивача та його хворобливого стану, не призвела до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/14799/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.