РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого-судді - Сенаторова В.М.,

при секретарі - Явнюк К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Бухутієвни, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якій просили суд визнати договір позики від 21.12.2013 року недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що 21.12.2013 р. позивачки зустрілися з відповідачами для обговорення інвестиційного проекту, домовились, що відповідач ОСОБА_3 доручає позивачкам передати відповідачці ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 30000,00 грн. для ведення підприємницької діяльності та реалізації бізнес-проекту. Під час даної зустрічі ОСОБА_3 попросив позивачок прийняти у нього гроші у розмірі 30000,00 грн. та передати їх ОСОБА_4 Сам він цього не міг зробити, оскільки ОСОБА_4 значно затримувалась і він не міг її чекати. Для власного спокою, передавши гроші позивачкам він попросив їх підписати з ним договір позики, пояснивши, що коли вони передадуть ОСОБА_4 гроші, а та в свою чергу напише розписку і буде виплачувати так звані проценти з прибутку за користування його грішми, він віддасть ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оригінал договору позики. Оскільки позивачі отримали кошти для передання ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_3, то вони вважають, що між ними був фактично укладений договір доручення, а не договір позики, оскільки вони юридично не обізнані, то вони не знали як правильно документально оформити свої відносини з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У судове засідання представник позивачів ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлена, не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивачів.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечив, вказав, що твердження, зазначені у позовній заяві, не відповідають дійсності, а саме 21.12.2013 року він справді зустрічався із ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак з останньою до цієї зустрічі не був знайомим. З ОСОБА_1 відповідач у той же день уклав договір позики, внаслідок чого він передав їй 30000 грн., а ОСОБА_2 виступила її поручителем. ОСОБА_4 він не знав та передавати гроші від його імені їй він не просив..

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вислухавши відповідача, приходить до наступного.

21.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір безвідсоткової позики, згідно якого поручителем останньої виступила ОСОБА_2 ОСОБА_1 отримала 30000 грн. в якості позики та зобовязалась повернути їх до 21.01.2014 року. /а.с. 10/

Факт отримання нею грошових коштів підтверджується актом приймання-передачі грошей, який посвідчений особистими підписами трьох стрін. /а.с. 11/

Відповідно до ст. 1046 ЦКУ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦКУ встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За ч. 2. ст. 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачки у позовній заяві посилаються на те, що між ними та відповідачем ОСОБА_3, внаслідок введення останнім їх в оману, було вчинено удаваний правочин, тобто такий що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір доручення.

В порядку ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Ч. 1 ст. 235 ЦК України встановлює, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотні умови договору визначаються виключно законами України і не можуть бути встановлені підзаконними актами, в той час як запровадження зазначеної норми фактично встановлює істотні умови кредитного договору, не передбачені законами України.

Оскільки за п. 11 договору позики від 21.12.2013 року сторони свідчать, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, а позивачками доказів на підтвердження протилежного та омани з боку відповідача ОСОБА_3 суду не наведено, підстав вважати договір позики удаваним немає.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики від 21.12.2013 року - задоволено.

Відповідно до ст. 1051 Цивільного Кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики від 21.12.2013 р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_2М було укладено з додержанням вимог передбачених ст. 203 ЦК України, а тому підстав для визнання договору недійсним немає.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись положеннями ст.ст. 203, 215, 235, 625, 628, 638, 1046, 1047, 1050, 1051 ЦКУ, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 79, 88, 209, 212, 214, 215, 218, 224-228, 233 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 Бухутієвні, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -