Справа № 442/3743/13 Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/4914/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача - ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № 2 в будинку № 78 по вул. В. Великого у м. Дрогобичі Львівської області.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не встановлення обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що судом неповно досліджені обставини справи, існує невідповідність висновків суду обставинам справи, в результаті чого було ухвалено необґрунтоване рішення.

Посилається на те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_5 не зявився, згідно свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького МУЮ у Львівській області останній помер 01 жовтня 2015 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача - ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормами ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Статтею 6 ЖК України визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а статтею 71 цього ж Кодексу встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Після спливу цього строку відповідно до ст. 72 ЖК України, особа, може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв»язку з чим зазначене питання вирішується судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 22.03.1991 року №76, а саме п. п. 1., 1.4 визнано наймачами жилих приміщень замість попередніх наймачів ОСОБА_5, склад сімї три чоловіки, на квартиру АДРЕСА_1, дві кімнати площею 28,5 кв.м., з правом заключення (переоформлення) договору найму житлового приміщення і відкриття особового рахунку в ЖЕК № 2. Наймач мати ОСОБА_6 виписалась і вибула в 1988 році в зв'язку з одержанням квартири (а.с.59).

З довідок Житлово-експлуатаційного об'єднання Дрогобицької міської ради, ордеру вбачається, що основний квартиронаймач ОСОБА_5, сестра - ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована 05.09.1979 року), дочка сестри ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, (виписана по заяві у 2002 році), син сестри ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрований 03.03.1992 року). Вказана квартира знаходиться на балансі КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради (а.с.3-5).

Згідно акту КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради від 22.03.2013 року ОСОБА_5 з 1982 року і по час обстеження в квартирі АДРЕСА_2 не проживає, зареєстрований в такій квартирі, однак ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б йому належали немає (а.с.9).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України.Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив, що позивачка в установленому законом порядку набула права користування спірним приміщенням, а тому має право вимагати визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 2, 4 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції дана належна оцінка доказам по справі, безспірно встановлено факт непроживання відповідача без поважних причин понад встановлені законом строки, та факт того, що спірна квартира не є єдиним його житлом, а доводи апелянта про те, що ним проводились значні ремонті роботи у спірній квартирі, то судом правильно зазначено, що такі мали місце після звернення позивачки з даним позовом.

Посилання апелянта на висновок Дрогобицького МВ ГУ МВС України у Львівській області від 25.07.2013 року, за заявою ОСОБА_5 про те, що позивачка чинить йому перешкоди в користуванні спірним житлом, вірно не взяті судом до уваги, оскільки по такому прийнято рішення за листом від 02.08.2013 року про звернення в порядку приватного обвинувачення та така заява відповідача мала місце після звернення позивачки до суду з відповідними позовними вимогами. Інших дій, які б свідчили про намагання проживати відповідача у спірному житлі судом не встановлено.

Разом з тим, ОСОБА_5 не чинилося активних дій, які б свідчили про зацікавленість спірним житлом, зокрема до травня 2013 року (подача даного позову).

Свою відсутність у спірному житлі понад встановлені строки відповідач мотивує неприязними відносинами, які склалися між ним та сімєю ОСОБА_2, однак такі твердження відповідача є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про незаконність дій ОСОБА_2, яка, як стверджує відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, ОСОБА_4 з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою до неї не звертався.

За таких обставин, висновок суду про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житлом, квартирою внаслідок відсутності понад передбачені ч. 1 ст. 71 ЖК України строки є правильним, відповідає матеріалам справи та нормам матеріального права.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлені строки.

Проаналізувавши подані докази колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 71,72 ЖК України на яких фактично заявлявся позов, а посилання в рішенні суду зокрема й на ст. 107 ЖК України не впливає на законність ухваленого рішення та не спростовує правильних висновків суду.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, порушень норм процесуального права, неправильного застосування чи порушень норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Згідно ч. 2 ст. 310 ЦПК України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті, а саме для закриття провадження у справі у звязку зі смертю ОСОБА_5, який помер 01 жовтня 2015 року, що стверджується копією свідоцтва.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_10