Справа №551/524/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" грудня 2015 р. Шишацький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сиволапа Д.С.

секретаря - Кулинченко О.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

його представника - адвоката Омелай Н.М.,

відповідача ОСОБА_3

її представника - адвоката Василенко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Шишаки Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу та поділ майна набутого за час спільного проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна набутого за час спільного проживання, а саме легкового автомобілю НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я відповідача.

В подальшому збільшив позовні вимоги, заявивши вимогу про встановлення судом факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ іншого (додаткового) майна у вигляді легкових автомобілів НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 шляхом залишення всіх вищевказаних транспортних засобів у власності відповідача та стягнення з неї на користь позивача половини їх вартості у розмірі 300000 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 2010 року перебував у незареєстрованих шлюбних відносинах з ОСОБА_3 та проживав з нею однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_1.

За час спільного проживання ним та ОСОБА_3 були придбані сім транспортних засобів, які використовувались для спільного ведення бізнесу таксі «ІНФОРМАЦІЯ_3».

На час розгляду справи спільне нажите сторонами майно складається із 3-х вищевказаних автомобілів та причепу на загальну вартість 600000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Омелай Н.М. уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенні.

Позивач пояснив, що з січня 2010 по жовтень 2014 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_3 та проживав разом з нею в одному будинку. За час спільного проживання вони підтримували інтимні стосунки, мали єдиний сімейний бюджет та вели спільне домогосподарство, мали спільний бізнес - таксі «ІНФОРМАЦІЯ_3», організовували спільне дозвілля. Так, сторони неодноразово приймали участь у спільних сімейних святах та зустрічах за участю, як дітей позивача, так і доньки відповідача. Донька та мати позивача на правах члена сім'ї були вхожі до будинку відповідача та неодноразово його відвідували з родинними візитами до господарів.

На весіллі доньки відповідача ОСОБА_5, що мало місце в травні 2013 року, позивач ОСОБА_1 виконував роль батька нареченої. До цього позивач допомагав в організації поховання батька відповідача. В 2014 році сторони їздили на відпочинок до Єгипту, де в готелі проживали в одному номері.

Він та відповідач мали спільний бізнес - таксі «ІНФОРМАЦІЯ_3», назване так на честь його учасників за першими складами імен «ОСОБА_24» та «ОСОБА_25». З початку в якості фізичної особи-підприємця був зареєстрований позивач ОСОБА_1 Навесні 2012 року, після звільнення відповідача з посади головного бухгалтера ТОВ «Цукровик Полтавщини» позивач припинив свою підприємницьку діяльність, а відповідач зареєструвалась в якості підприємця. При цьому водії, що працювали на позивача, перейшли працювати до відповідача. Вказані дії були направлені на уникнення подвійного оподаткування членів однієї сім'ї, що займались спільним бізнесом.

Саме завдяки веденню спільного бізнесу, після неодноразових купівлі та продажу автомобілів, що використовувались в діяльності таксі «ІНФОРМАЦІЯ_3» відповідач придбала спірні транспортні засоби, а саме автомобіль «Skoda Rapid», 2 автомобілі «ЗАЗ LANOS» та причіп до легкового автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Василенко А.П. заперечували щодо позову, надавши як письмові, так і усні заперечення з цього приводу (т.1, а.с. 76-77, т.2, а.с. 8-9).

Відповідач підтвердила факт проживання в її будинку в період з січня 2010 по 05 жовтня 2014 року позивача ОСОБА_1, але зазначила, що останній проживав в її будинку як квартирант, який розраховувався за надане йому житло певними господарськими послугами, зокрема косив траву, здійснював функції водія тощо. Відносини між позивачем та відповідачем мали суто дружній та діловий партнерський характер. В інтимних стосунках вона з позивачем не перебувала, навпаки підтримувала такі стосунки з іншими чоловіками. Спільного бюджету сторони не мали, спільне домогосподарство не вели, кожен мав свої інтереси та своїх друзів.

Підтвердила, що позивач ОСОБА_1 приймав участь у весіллі її доньки в травні 2013 року, але в якості гостя, хоча не заперечувала, що останній виконував окремі обов'язки «названого батька» нареченої зокрема зустрічав молодих на вході до міста святкування зі святковим короваєм. Також підтвердила факт спільного відпочинку та проживання в одному номері з позивачем в Єгипті на початку 2014 року, що згідно її пояснень було обумовлено лише бажанням зекономити на вартості путівок. Крім того разом з ними відпочивали, ще троє їхніх спільних друзів.

Всі автомобілі, що використовувались у підприємницькій діяльності таксі були придбані нею за власні кошти або кошти її матері при цьому 2 спірних автомобіля були придбані в кредит. Так спірний автомобіль «Skoda» вона купила частково за кошти своєї матері (перший внесок у розмірі 20 відсотків вартості автомобіля), а частково в кредит який погашався нею самостійно в період з березня 2014 по травень 2015 року.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову виходячи з наступного.

Сторонами не заперечується, а доказами по справі зокрема показаннями свідків підтверджується, що в період часу з січня 2010 по 05 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 проживали разом у одному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу ОСОБА_3

В той же час кожна сторона по різному оцінює характер відносин, що існували між ними, зокрема позивач ОСОБА_1 вказує на те, що вони з відповідачем весь цей час проживали, як чоловік та дружина, але без офіційної реєстрації шлюбу між ними, проти чого заперечувала відповідач. Остання ж вказує, що між нею та позивачем існували виключно ділові та дружні стосунки, які не мали ознак сімейних.

На підставі досліджених в ході розгляду справи доказів суд відноситься критично до вищевказаних пояснень відповідача ОСОБА_3 та вважає, що вони надані з метою уникнення поділу майна, яке на даний час перебуває у її одноособовій власності.

Так, надані відповідачем пояснення не послідовні та подекуди суперечливі. Зокрема вона зазначила, що ОСОБА_1 проживав у неї в будинку в якості квартиранта за що виконував роботу водія та прибиральника двору - тобто виконував некваліфіковані функції найманого працівника. В то же час, суперечачи сама собі, при наданні пояснень щодо створення та діяльності таксі «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_1 виконував функцію її повноправного бізнес-партнера на якому лежала функція підбору персоналу та подальшому контролю за його роботою, підбір та подальше технічне обслуговування автотранспорту тощо.

Стверджуючи про відсутність інтимних стосунків з позивачем та наявність у неї таких стосунків з іншими чоловіками відповідач не змогла назвати суду особу жодного з них. Більш того назвати таких чоловіків не змогли свідки, що перебувають у тісних стосунках з відповідачем зокрема її мати ОСОБА_6, кума ОСОБА_7 та близька подруга ОСОБА_8

В той же час доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що існуючі між сторонами взаємовідносини мали лише дружній та діловий характер повністю спростовуються поясненнями позивача ОСОБА_1, на спроможність яких вказує ряд фактів наведених судом нижче, а також поясненнями свідків в тому числі й тих, що були викликані та допитані за клопотанням сторони відповідача, а отже не можуть бути зацікавлені у вирішенні справи на користь ОСОБА_1

Так, свідки ОСОБА_9, яка являється донькою позивача та ОСОБА_10, яка є матір'ю позивача підтвердили факт спільного проживання сторін в якості чоловіка та жінки. Про що зокрема свідчила сімейна атмосфера в будинку де вони проживали, спільні сімейні обіди за участю родичів з обох боків, спільна організація дозвілля (виходи сім'ями на природу, відпочинок за кордоном).

Допитана в якості свідка ОСОБА_11, яка є свекрухою доньки відповідача ОСОБА_5, вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на спільні свята приїздили переважно разом, ОСОБА_1 вона називала «сватом» та сприймала, як другу половину ОСОБА_3

До показань свідків ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідача, ОСОБА_7 - куми відповідача та ОСОБА_8 - близької подруги відповідача суд відноситься критично, оскільки вказані особи перебувають у близьких стосунках з ОСОБА_3, яку вважають успішним підприємцем, що достягла успіху одноособово, а отже, як вбачається з їх пояснень, зазіхання позивача на часту майна останньої в силу суб'єктивної оцінки сприймають виключно негативно та зацікавлені у вирішенні справи на користь відповідача.

Крім того показання останніх двох свідка не спростовують факту проживання сторін однією сім'єю, а лише свідчать проте, що лідером та ініціатором у сім'ї була відповідач ОСОБА_3, а позивач ОСОБА_1 не в повній мірі виконував чоловічі обов'язки по дому, багато часу проводив в поїздках поза межами місця проживання.

До показань свідка ОСОБА_12 про те, що відносини між сторонами у справі мали суто діловий характер суд відноситься критично, оскільки останній з 17 жовтня 2012 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3, а отже є матеріально залежним від неї (т.1., а.с. 189).

В той же час свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які не перебувають з жодною стороною у близьких стосунках та не є матеріально залежними від жодної з них, частково підтвердили доводи ОСОБА_1, про існування між ним та ОСОБА_3 сімейних стосунків, принаймні саме так вказані свідки, згідно їх пояснень, сприймали стосунки між сторонами.

Крім пояснень позивача та показань свідків факт проживання сторін однією сім'єю підтверджується тим, що останні спільно проводили своє дозвілля, зокрема в січні 2014 року разом відпочивали у одному номері готелю в м. Шарм-Ель-Шейх (Республіка Єгипет) (т.1, а.с. 111-114). При чому у вказаному турі приймали участь троє спільних друзів сторін, що також свідчить про те, що між сторонами, які мали спільних друзів, існували не лише робочі та ділові стосунки.

Характер фотографій, зроблених під час відпочинку сторін у Єгипті, в сукупності з фактом їх спільного проживання в одному номері готелю дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували на відпочинку, саме як сімейна пара (т.1, а.с.74-75).

Крім того факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах знайшов своє відображення у рішенні Шишацького районного суду Полтавської області від 09 листопада 2012 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до інспектора ДАІ Шишацького РВ ОСОБА_16, про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, а отже в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені у вказаному судовому рішенні факти доказуванню не підлягають.

Так, надаючи у мотивувальній частині рішення оцінку наявним доказам, суд не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_3 в зв'язку з тим, що вона та ОСОБА_1 проживають у фактичних шлюбних відносинах (т.1, а.с. 9).

Також пояснення ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 проживав в її будинку виключно як квартирант спростовуються тим, що відповідний договір найму житлового приміщення між сторонами укладений не був, що ними не заперечується. В той же час ОСОБА_1 мав та має власне житло за адресою: АДРЕСА_2, де зареєстрований з 1987 року, отже об'єктивна необхідність винаймати житло на протязі більше 4-х років поспіль в іншому місці у нього відсутня (т.1, а.с.94).

Факт укладання 05 січня 2011 року між сторонами договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги в якому кредитором виступила ОСОБА_3, а позичальником ОСОБА_17 (т.1, а.с. 78-80), а також трудового договору між фізичною особою ОСОБА_3 та найманим працівником ОСОБА_17 (т.1, а.с.93) не спростовують факту їхнього проживання однією сім'єю, оскільки згідно ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом.

Крім того незважаючи на те, що за умовами п.п. 1.4.-1.5. Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги позичальник ОСОБА_1 повинен був повернути отримані кошти кредитору ОСОБА_3 10 грудня 2012 року вказана сума повернута ним не була, що підтверджується відсутністю відміток в додатку № 2 до Договору та поясненнями сторін. При цьому до часу звернення позивача ОСОБА_1 до суду із позовом про поділ спільного майна, жодних претензій щодо невиконання ним своїх цивільно-правових обов'язків по поверненню коштів за вказаним договором, позивач ОСОБА_3 до нього не пред'являла.

Незважаючи на те, що п.п. 2.2, 2.3 Договору передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення фінансової допомоги у випадку запланованої ліквідації або реорганізації позичальника як суб'єкта підприємницької діяльності та відповідний обов'язок позичальника з цього приводу, вимога про дострокове повернення коштів ОСОБА_3 заявлена не була, хоча згідно інформації ЄДРПОУ підприємницька діяльність ОСОБА_1 припинена ще 08 серпня 2012 року.

Укладений між сторонами трудовий договір проіснував з 28 травня 2012 року по 24 вересня 2012 року тобто на протязі менше 4-х місяців. При цьому сторони проживали разом більше 4-х років поспіль. Хоча за умовами даного договору ОСОБА_1 за надання послуг водія повинен був отримувати грошову винагороду, відповідач ОСОБА_3 у своїх поясненнях неодноразово зазначала, що за надання послуг водія він отримував можливість безоплатно проживати в її будинку.

Таким чином суд надає перевагу поясненням позивача ОСОБА_1 про те, що вказані договори були укладені без наміру створити юридичні наслідки з метою забезпечення спільної підприємницької діяльності - у випадку з договором про надання фінансової допомоги, та з метою виникнення у ОСОБА_1 можливості бути взятим на облік у районному центрі зайнятості - у випадку з трудовим договором.

Не спростовують також факту проживання сторін однією сім'єю й те, що при укладанні кредитних договорів на придбання транспортних засобів відповідач ОСОБА_3 зазначала відомості про те, що у шлюбі не перебуває, однією сім'єю з чоловіком не проживає (т.1, а.с.81, 90 зворотній бік, 107 зворотній бік).

На думку суду, єдиною метою не зазначення відповідачем ОСОБА_3 відомостей про спільне проживання з ОСОБА_1 при укладанні кредитних договорів було її бажання спростити та пришвидшити процедуру оформлення кредиту, а також, з огляду на незначний офіційний дохід ОСОБА_1 та наявність у нього судимості - уникнення ризиків отримання відмови в оформленні кредиту. Крім того особисто ОСОБА_1 не був стороною даних договорів, у їх укладанні безпосередню участь не приймав, а отже не міг знати про таку правову позицію ОСОБА_3

Згідно ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 6, 9 ст. 7 СК України).

Не спростовують факту проживання сторін однією сім'єю пояснення відповідача про те, що позивач ОСОБА_1 за час їх спільного проживання підтримував відносини з іншими жінками, оскільки це не підтверджується жодними належними доказами, а в разі підтвердження може свідчити лише про моральний облік останнього. Надані відповідачем в якості доказів своїх тверджень скріншоти з Інтернет сайту знайомств, на якому ОСОБА_1 розмістив свої данні та фото для знайомства не можуть вважатись належними доказами, оскільки не містять будь-яких даних про час розміщення вказаної інформації позивачем, а отже до уваги судом не приймаються.

Згідно п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З огляду на все вищевикладене, суд приходить до висновку, що за час спільного проживання сторін, характер їх взаємовідносин мав всі ознаки притаманні сім'ї, зокрема спільне проживання на протязі тривалого часу в одному будинку, наявність єдиного бюджету, спільне ведення домашнього господарства та спільна підприємницька діяльність щодо надання послуг таксі, управління якою здійснювалось переважно за місцем проживання, організація спільного дозвілля, певний рівень та характер взаємовідносини з родичами протилежної сторони, наявність взаємних прав та обов'язків.

Таким чином, враховуючи те, що від визнання судом факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу залежить реалізація ними своїх майнових прав, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення даного факту, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Враховуючи те, що сторонам достеменно не відома точна дата початку їх спільного проживання в січні 2010 року, суд, керуючись загальними положеннями про строки та терміни, вважає необхідним початком дати спільного проживання сторін визначити останній день місяця, а саме 31 січня 2010 року.

Вирішуючи питання про поділ майна набутого ними за час спільного проживання, суд виходив з наступного.

05 жовтня 2005 року ОСОБА_3, розірвала шлюб з ОСОБА_18, актовий запис № 84, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_23, виданим 07.10.2005 відділом РАЦС Шишацького РУЮ Полтавської області (а.с.83-84).

Як вже встановлено судом ОСОБА_3 з 31 січня 2010 року почала проживати з ОСОБА_1 та вони припинили фактичні шлюбні відносини 05 жовтня 2014 року.

З копії актового запису про розірвання шлюбу № 7 від 13 квітня 2012 року встановлено, що починаючи з 14 вересня 1991 року до дня розірвання шлюбу (13 квітня 2012 року) ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_19 (т.1, а.с. 180-181).

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Враховуючи те, що письмові договори про порядок набуття права власності та подальшого поділу спільно нажитого майна сторонами не укладались, суд при вирішенні справи керується вимогами ст. 74 СК України та приходить до висновку, що поділу підлягає майно набуте сторонами за час їх спільного проживання коли кожен з них не перебував у зареєстрованому шлюбі з іншими особами, тобто з 14 квітня 2012 по 05 жовтня 2015 року включно.

З пояснень сторін судом встановлено, що проживаючи разом вони почали розвивати спільну підприємницьку діяльність в сфері надання послуг таксі на території Шишацького району Полтавської області.

Так згідно даних ЄДРПОУ в період з 09.12.2009 по 01.11.2010 ОСОБА_1 був зареєстрований в якості фізичної особи підприємця з основним видом діяльності - діяльність таксі (код КВЕД 60.22.0), з 12.11.2010 по 08.08.2012 в якості ФОП з основним видом діяльності - інший пасажирський наземний транспорт (код КВЕД 49.39). Іншими видами його діяльності значаться: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.19), надання послуг таксі (код КВЕД 49.32), вантажний автомобільний транспорт (код КВЕД 49.41) (т.2, а.с. 64-65).

З пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що за час спільного проживання з ОСОБА_20, до січня 2012 року вона працювала головним бухгалтером ТОВ «Цукровик Полтавщини», а 24 квітня 2012 року зареєструвалась в якості фізичної особи підприємця з основним видом економічної діяльності - надання послуг таксі (код КВЕД 49.32), що також підтверджується довідкою ТОВ «АПО «Цукровик Полтавщини» від 18 серпня 2015 року та інформацією з ЄДРПОУ (т.1, а.с. 85, 211, т.2, а.с. 66).

Згодом сторонами за спільною домовленість була погоджена, але офіційно не реєструвалась назва їхньої служби таксі - «ІНФОРМАЦІЯ_3» за першими складами їх імен: «ОСОБА_24» та «ОСОБА_25», розроблено дизайн візитної картки де в якості контактів зазначено мобільні телефони, що на даний час використовуються кожною зі сторін в своїх цілях (т. 1, а.с. 78).

При цьому, як встановлено судом з трудових договорів частина водіїв, що працювала на ОСОБА_1 після припинення ним здійснення підприємницької діяльності оформили свої трудові відносини з ОСОБА_3 це зокрема ОСОБА_21 (т.1, а.с. 58,183) ОСОБА_13 (т.1, а.с. 62, 184), ОСОБА_22 (т.1, а.с. 70-71, 185),

При цьому, як з пояснень сторін, так із пояснень свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_12 судом встановлено, що водії таксі «ІНФОРМАЦІЯ_3» у своїй діяльності підпорядковувались в рівній мірі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на час спільного проживання останніх. При цьому в спільній діяльності сторін існував чіткий розподіл обов'язків. Так, ОСОБА_3 відповідала за ведення бухгалтерського обліку, а ОСОБА_1 за підбір персоналу, вчасну заміну та ремонт транспортних засобів.

Згідно пояснень позивача ОСОБА_1 для ведення спільного бізнесу сторонами було придбано сім автомобілів, частина з яких була згодом продана при оновленні автопарку.

Згідно листа - відповіді УМВС України в Полтавській області від 28.08.2015 № 11/9-4213 за обліками автоматизованої системи управління обліком транспортних засобів та водіїв «ДАІ 2000» станом на 11.09.2012 року та «НАІС ДДАІ» МВС України станом на 27.08.2015 року за ОСОБА_3 було зареєстровано 7 транспортних засобів, 4 з яких зняті з обліку (т.1, а.с.230), а саме:

- автомобіль НОМЕР_5, зареєстрований 22.06.2011, знятий з обліку 19.08.2014;

- автомобіль НОМЕР_6, зареєстрований 03.12.2011, знятий з обліку 17.01.2014;

- автомобіль НОМЕР_7, зареєстрований 14.05.2013, знятий з обліку 23.07.2014;

- причіп д.н.з. НОМЕР_8, зареєстрований 17.05.2012, перебуває на обліку;

- автомобіль НОМЕР_9 зареєстрований 24.11.2012, перебуває на обліку;

- автомобіль НОМЕР_10 зареєстрований 01.10.2013, перебуває на обліку;

- автомобіль НОМЕР_11, зареєстрований 25.02.2014, перебуває на обліку.

Таким чином всі спірні транспортні засоби були придбані сторонами у період їх спільного проживання та ведення спільної діяльності у той час коли кожен з них не перебував у іншому зареєстрованому шлюбі.

До пояснень відповідача ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_6 про те, що спірні автомобілі та причіп на 1/2 частину яких претендує позивач, були куплені частково за кошти її матері ОСОБА_6 суд відноситься критично та вважає, що вони надані з метою уникнення поділу спірного майна та збереження матеріального стану відповідача на теперішньому рівні.

Так, будучи допитаною судом в якості свідка, ОСОБА_6 не змогла назвати суми коштів, які вона надавала доньці для придбання автомобілів, а також вказати дати надання нею вказаних коштів.

З банківських звітів про дебетові і кредитові операції по рахунку НОМЕР_24, що використовується підприємцем ОСОБА_3 встановлено, що 19, 21 та 24 лютого 2014 року перед сплатою відповідачем авансових платежів за автомобіль «Skoda Rapid» - 20.02.2015 та 24.02.2015, а також страхового платежу на загальну суму 60707,29 грн., від ОСОБА_6 дійсно надходили кошти на загальну суму 62600 грн. проте, остання зазначена в якості контрагента ОСОБА_3, а призначенням вказаних платежів є оплата нею послуг по відповідних рахунках, а отже вказані кошти не є фінансовою допомогою наданою доньці матір'ю, а є оборотними активами, які відповідач використовувала в своїй підприємницькій діяльності та не можуть вважатись її особистими коштами, або особистими коштами її матері (т.1, а.с.96).

Аналогічна ситуації мала місце 05 вересня 2013 року при купівлі відповідачем спірного автомобіля НОМЕР_3 в ПАТ «Полтава Авто», де за даними банку платіж на суму 73000 грн. від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 зазначено, як оплата за папір та канцтовари згідно рахунку від 04.09.2013 б/н (т. 2., а.с. 24-26).

Факт придбання спірного автомобіль НОМЕР_1 в кредит за договором кредиту на купівлю автотранспортного засобу № 710АІ2 від 25 лютого 2014 року (а.с. 103-110, 115-120), погашення якого згідно відповідного графіку повинно було проводитись в період з березня 2014 року по березень 2015 року, тобто вже після того як сторони припинили спільне проживання, не є перешкодою для віднесення вказаного автомобіля до спільної власності сторін.

Так, право власності на вказаний автомобіль відповідач набула не з моменту погашення кредиту, а з моменту державної реєстрації та здійснення приймання-передачі автомобіля тобто 26 лютого 2014 року.

Незважаючи на обов'язок доказування, відповідач ОСОБА_3 не надала жодних документальних підтверджень, що погашення кредиту здійснювалось нею і після припинення спільного проживання з ОСОБА_20

Зважаючи на відсутність підтверджуючих банківських документів з цього приводу, а також на наявність у відповідача згідно п.3.4.1 Кредитного договору (т.1, а.с.106) права дострокового погашення кредиту, її посилання на графік погашення заборгованості не є безумовним доказом того, що остаточне погашення кредитної заборгованості нею було здійснено лише в лютому 2015 року.

Крім того суд бере до уваги, що при погашенні заборгованості використовувались кошти отримані від підприємницької діяльності в сфері таксі, яка була організована за рахунок спільних зусиль сторін за час їх спільного проживання.

Згідно ч.2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 («Право спільної сумісної власності подружжя») цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 ЦК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. (ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України).

Згідно роз'яснень, наведених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно п. 25 вказаної Постанови вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У своїй Постанові від 11 березня 2015 року по справі 6-21цс15 у подібних правовідносинах Верховний Суд України висловив наступну правову позицію «системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України)».

Враховуючи вищевикладене, з огляду на час та джерела придбання спірного майна, суд приходить до висновку, що спірні транспортні засоби є об'єктом спільної сумісної власності сторін та підлягають поділу між ними в судовому порядку, оскільки домовленість про поділ вказаного майна між сторонами досягнута не була.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, передбачених ст. 70 СК України частка кожної зі сторін у спільному майні є рівною.

З урахуванням приписів ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду та роз'яснень Пленуму Верховного суду України з цього приводу, з огляду на те, що сума грошової компенсації не була внесена жодною зі сторін на депозитний рахунок суду, а транспортні засоби, які є неподільними речами не можуть бути реально порівну поділені між сторонами, суд вважає необхідним визначити ідеальні частки сторін у спірному майні без його реального поділу і залишити їх у спільній частковій власності сторін, задовольнивши таким чином позовні вимоги частково.

Подальше користування та розпорядження вказаним майном сторонами на праві спільної часткової власності здійснюватиметься на підставі ст. 358 ЦК України, а майно, при неможливості його спільного використання, може бути поділено у відповідності до вимог ст.ст. 364 (виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності), 365 (припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників) та 367 (поділ майна, що є у спільній частковій власності) ЦК України.

При визначенні вартості спірного майна суд керується звітами про оцінку транспортних засобів, наданих відповідачем.

Так згідно звіту № 01/171 від 16 жовтня 2015 року, виконаного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_23 ринкова вартість автомобіля НОМЕР_1 на дату оцінки складає 254984 грн. 70 коп. (т.2, а.с. 12-13).

Згідно звітів № 01/172, № 01/173, 01/174 від 16 жовтня 2015 року ринкова вартість автомобіля НОМЕР_12 на дату оцінки складає 83657,75 грн., автомобіля НОМЕР_13 складає 78628,55 грн., причепу ПР 183131 д.н.з. НОМЕР_8 складає 6824,40 грн. (т.2, а.с.14- 22).

Таким чином документально підтверджена сукупна вартість спірних транспортних засобів складає 424095,40 грн. (254984,70+83657,75+78628,55+6824,40), а відповідно 1/2 частина спірного майна має вартість 212047,70 грн.

При цьому позивач, визначаючи ціну позову, оцінив спірне майно на загальну суму 600000,00 грн., з яких: вартість автомобіля НОМЕР_1 - 350000,00 грн. (т.1, а.с.4), Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_14 - 120000, Daewoo Lanos д.н.з. НОМЕР_15 - 120000 грн., причепу ПР 183131 д.н.з. НОМЕР_8 - 10000 грн. (т. 1, а.с.248). Свою частку у спільному майні позивач оцінив у 300000 грн., що становить 1/2 частину вартості спільного майна (т.1, а.с. 249).

Таким чином майнові позовні вимоги позивача підлягають задоволенню на 70,68% (212047,70*100/300000,00).

Судові витрати у справі суд розподіляє відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України та покладає їх на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Документально підтверджені судові витрати позивача по справі становлять 3609,00 грн. з яких: 3000,00 грн. (1750,00+1250,00) - судовий збір за подання позову майнового характеру (т.1, а.с. 1, 245); 365,40 грн. (121,80+68,90+174,70) - судовий збір за забезпечення майнового позову (т.1, а.с. 28, 251, т. 2, а.с. 55) та 243,60 грн. - судовий збір за подання позову, що розглядається за правилами окремого провадження (т. 1, а.с. 244).

Документально підтверджені судові витрати відповідача по справі складають 3000,00 грн. в якості оплати нею послуг оцінювача транспортних засобів, що відповідно до приписів ст. 87 ЦПК України є витратами за вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи (т.2, а.с. 10).

Враховуючи те, що немайнові вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, а майнові на 70,68%, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2622,26 грн.(243,60+(3365,40*70,68/100) на відшкодування понесених ним судових витрат.

Враховуючи те, що 29,32% майнових позовних вимог не задоволено, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 879,60 грн. (3000,00*29,32/100) на відшкодування понесених нею судових витрат.

З набранням рішенням законної сили, заходи забезпечення позову по справі необхідно скасувати, оскільки з цього моменту в їх застосуванні відпадає необхідність.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 3,7, 21, 60-61, 64, 69, 70-71, 74 СК України, ст.ст. 355-358, 365, 370 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 87-88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу та поділ майна набутого за час спільного проживання - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 31 січня 2010 року по 05 жовтня 2014 року включно.

В порядку поділу майна, що було набуто сторонами за час спільного проживання визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_16 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_17 право власності, по 1/2 частині за кожним, на нижче вказане майно:

- автомобіль легковий «Skoda Rapid», кузов НОМЕР_25, д.н.з. НОМЕР_18 вартістю 254984 (двісті п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят чотири) грн. 70 коп.;

- автомобіль легковий «ЗАЗ LANOS», кузов НОМЕР_26, д.н.з. НОМЕР_15 вартістю 78628 (сімдесят вісім тисяч шістсот двадцять вісім) грн. 55 коп.;

- автомобіль «ЗАЗ LANOS», НОМЕР_27, д.н.з. НОМЕР_19 вартістю 83657 (вісімдесят три тисячі шістсот п'ятдесят сім) грн. 75 коп.;

- причіп ПР 183131, шасі НОМЕР_28, д.н.з. НОМЕР_8 вартістю 6824 (шість тисяч вісімсот двадцять чотири ) грн. 40 коп., залишивши вказане майно у спільній частковій власності сторін.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканки АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_17, паспорт НОМЕР_21 , виданий 31 серпня 1998 року Шишацьким РВ УМВС України в Полтавській області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_16, паспорт НОМЕР_22, виданий 25 лютого 2010 року Шишацьким РВ УМВС України в Полтавській області 2622 (дві тисячі шістсот двадцять дві) грн. 26 коп. в якості компенсації понесених позивачем судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 879 (вісімсот сімдесят дев'ять) грн. 60 коп., в якості відшкодування понесених відповідачем судових витрат.

З моменту набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на транспортні засоби, а саме автомобілі НОМЕР_20, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та причіп ПР 183131 д.н.з. НОМЕР_8.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Шишацький районний суд в 10 денний строк з дня отримання копії його повного тексту.

Головуючий - суддя Д.С. Сиволап