АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/507/15 Головуючий 1 інстанції -Наумова С.М.
Справа №638/4474/13ц Доповідач - Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.

Суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії передати у власність житлове приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до районного суду з позовом, в якому після його доповнення та уточнення 10.11.2014р. остаточно просив зобов'язати відповідача відшкодувати йому втрату двокімнатної квартири площею 51,2 кв.м., яка знаходилась під АДРЕСА_1 шляхом надання в розумний строк у власність ОСОБА_3 рівноцінного житлового приміщення, відповідно до ст.113 Житлового кодексу України та ч. 4 ст.22 ЦК України.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 послався на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.03.1997р. він є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Рішенням виконкому Харківської міської ради № 176 від 13.04.1994р. про затвердження технічного висновку обстеження вказаного житлового будинку квартиру позивача було визнано такою, що потребує капітального ремонту. Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 11.03.1997р. № 50 було ухвалено про відселення мешканців під'їздів №№ 18 та 23 будинку АДРЕСА_1, в тому числі й мешканців квартири НОМЕР_1, яка розташована у під'їзді № 23. Пізніше, рішенням виконкому Харківської міської ради № 1415 від 27.10.1999р. було внесені зміни до рішення виконкому № 176 від 13.04.1994р. стосовно визначення квартир такими, що потребують капітального ремонту, у тому числі кв. НОМЕР_1. Фактично позивач до своєї квартири не вселявся, а виїхав для проживання з України до ФРН.

Пізніше, на підставі довідки КП «Харківське міське БТІ» № 1604169 від 09.09.2011 року ОСОБА_3 дізнався про те, що на місці його квартири АДРЕСА_1, яка зникла, був збудований жилий будинок, чим було порушено право власності позивача. Позивач також вказав, що у відповіді органу місцевого самоврядування за вих.. № 3925/9-12 від 27.03.2012р. допущена помилка про те, що його квартира була знищена у зв?язку з обвалом 06.03.1997 року під?їзду 22 в АДРЕСА_1 оскільки його квартира НОМЕР_1 знаходилася в іншому під?їзді, № 23. Про те, що квартира не була знижена свідчить і вищезазначене рішення № 176 від 13.04.1994р. № 50 від 11.03.1997р.

Оскільки ОСОБА_3 ніякої компенсації при знесенні квартири НОМЕР_1 не отримував, а відповідач на відповідні звернення з його боку не реагує, позивач просив задовольнити його вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував і при цьому пояснив, що позивач на підтвердження факту порушення права власності на вказану квартиру з боку Харківської міської ради відповідні докази не надав, відсутні збитки в розумінні п.1 ч.2 ст.22 ЦК України. Харківська міська рада не брала на себе цивільних обов'язків по збереженню приватної власності позивача. Крім того, позивачем порушені вимоги ст.322 ЦК України , яка покладає на власника обов'язки по утриманню майна, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Застосування позивачем ст.113 ЖК України до цих правовідносин є безпідставним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Зобов'язано Харківську міську раду відшкодувати ОСОБА_3 втрату двокімнатної квартири площею 51,2 кв.м. АДРЕСА_1 шляхом надання в розумний строк у власність ОСОБА_3 рівноцінного житлового приміщення, відповідно до ст.113 Житлового кодексу України та ч. 4 ст.22 ЦК України.

Не погоджуючись з таким рішенням Харківська міська рада в апеляційній скарзі просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясування обставин справи. А саме: в чому полягає вина відповідача у руйнуванні квартири НОМЕР_1, в чому полягають збитки позивача у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, суд не надав правової оцінки тому, що позивач не виконував своїх обов'язків, передбачених ст. 322 ЦК України, по утриманню свого майна, а також, що на підставі ст. 323 ЦК України на власника покладається ризик випадкового знищення та пошкодження майна, що має значення для справи. Висновки суду про неотримання ОСОБА_3 від Харківської міської ради компенсації за знесення його квартири та про надання в розумний строк рівноцінного житла - належним чином не вмотивовані, не відповідають встановленим обставинам справи і не містять посилання на норми права. Суд не надав належної оцінки тому факту, що Харківська міська рада ніякого рішення про знесення спірної квартири або будинку, в якому вона була розташована, - не приймала.

Відповідач у скарзі також зазначив, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 31, 34, 39, 42, 43 ЖК УРСР про надання житлових приміщень громадянам України, які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на відповідному обліку в порядку черговості, постійно проживають у даному населеному пункті, а також - ст.ст. 113, 154, 175 ЖК УРСР.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, що з'явились, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши їх доводи, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.154 ЖК України виконавчі комітети місцевих Рад здійснюють контроль за утриманням житлового фонду.

Згідно до ст.175 ЖК України державні і громадські органи, підприємства , установи організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою.

Відповідно до ст.393 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 (місце мешкання Федеративна республіка Німеччина) на підставі договору дарування від 12.03. 1997р. посвідченого шостою ХДНК, р.№ 5-998, набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04. 1987р. №41/2 та від 25.04. 1989р. №108/17 будинок АДРЕСА_1 було визнано аварійним.

На підставі висновків комісій, призначених органами місцевого самоврядування, технічний стан будинку НОМЕР_2 було змінено і рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994р. № 176 визнано, що частина квартир, які зазначені у додатку № 1 є непридатні до мешкання і де неможливо забезпечити безпечне проживання людей, а частина квартири, у тому числі кв. НОМЕР_1, - потребують капітального ремонту, інша частина, зазначена у додатку № 3, - знаходяться у задовільному стані. Також було визнано таким, що втратило чинність рішення Дзержинського райвиконкому від 17.02.1987 року № 41/2 (а.с. 12-14 т. 1)

11.03. 1997 року виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова прийнято рішення №50 «Про відселення мешканців під'їздів 18 та 23 будинку АДРЕСА_1, в тому числі і мешканців кв. НОМЕР_1, яка розташована у під'їзді 23 (а.с. 11 т. 1).

На даний час на місті під'їзду №23 буд. АДРЕСА_1, який обвалився у 1997 році, в якому була квартира НОМЕР_1, що належала позивачеві, існує прохід. В ньому збудовано житловий будинок, що результати дослідження колегією суддів апеляційного суду за участю спеціалістів КП «Харківське БТІ» ОСОБА_4, ОСОБА_5 довідки КП «Харківське міське БТІ» №2138 від 06.03. 2012р. і наданого цим підприємством плану будівельного кварталу в районі будинку АДРЕСА_1 (а.с. 194, 196 т. 1, а.с. 43, 44 т. 2).

З відповіді органу місцевого самоврядування (вих.№3925/9-12 від 27.03.12р.) на ім'я представника позивача допущена помилка, тобто сказано, що квартира АДРЕСА_1 була знищена у зв'язку з обвалом 06.03. 1997р. під'їзду 22 АДРЕСА_1 в якому, дана квартира знаходилась (в той час, як дана кв.НОМЕР_1 знаходилась в під'їзді №23 зазначеного будинку).

Про те що квартира НОМЕР_1 не була знищена свідчать і вищезазначені рішення №176 від 13.04. 94р., №50 від 11.03.97р.

Пізніше, рішенням виконкому Харківської міської ради №1415 від 27.10. 1999р. «Про внесення змін до рішення міськвиконкому № 176 від. 13.04. 1994р.» у п.5.3 було визначено вирішувати питання по ремонту квартир, визнаних рішенням міськвиконкому №176 від 13.04. 1994р. непридатними для проживання (додаток №1) і які потребують капітального ремонту (додаток №2 до якого включена і кв. НОМЕР_1), за рахунок коштів мешканців, орендарів та власників квартир, після чого упорядкувати проживання мешканців цих квартир (ас 17).

На підставі вищевказаного районний суд дійшов правильно висновку про те, що квартира НОМЕР_1, яка належала ОСОБА_3, не була знищена 06.03. 1997р., про що помилково вказано в висновках органів місцевого самоврядування (адміністрації Дзержинського району вих. № Д-11/955-1 від 29.09.11р. та Харківської міськради вих. №3925/9-12 від 27.03. 12р.) і що висновок зазначених органів місцевого самоврядування (вих.№3925/9-12 від 27.03.12р.), про те що за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру, якої уже не існувало на момент укладення угоди, є помилковим та не відповідає дійсним обставинам.

Однак подальший висновок про те, що ОСОБА_3 має право на компенсацію за знесену квартиру НОМЕР_1 в під'їзді № 23 будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові не відповідає встановленим вище обставинам справи, всупереч вимог ст. 213 ЦПК України про законність і обґрунтованість рішення зроблений судом без з'ясування дійсної причини наступного у 1997 році руйнування квартири позивача. Суд не встановив причини руйнації квартири позивача, які саме протиправні дії або бездіяльність відповідача стосовно вказаної квартири призвели до таких наслідків та наявність причинного зв'язку між ними.

Як вбачається із рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 11.03.1997р. № 50, опівночі з 02 по 03 березня завалився 22-й під'їзд будинку АДРЕСА_1, мешканці якого раніше були відселені. У зв'язку з обвалом цього під'їзду значно погіршився стан квартир у під'їздах №№ 18 та 23, яким також загрожує руйнування, і згідно з рішенням Постійної міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуаціях від 06.03.1997 року проживання мешканців квартир, у тому числі кв. НОМЕР_1 є небезпечним, а тому вони підлягають негайному відселенню. Належних та допустимих доказів про те, що наступна руйнація квартири НОМЕР_1 у складі під'їзду № 23 відбулася з вини відповідача, як під час розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження з дотриманням положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України, - до суду не надав.

Тому посилання суду на викладені у ст.ст. 154, 175 ЖК УРСР положення про здійснення контролю виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам, а також - вимоги до державних і громадських органів, підприємств, установ, організацій, службових осіб дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою - без встановлення дійсних причин руйнування під'їзду № 23 та руйнування квартири НОМЕР_1 є безпідставним.

Таким чином, при недоведеності цих обставин суд безпідставно, на підставі припущень про наявність вини відповідача у руйнуванні квартири позивача безпідставно застосував норми ст.ст. 113, 154, 174 ЖК України, ст.ст. 22, 392, 393 ЦК України.

Відповідно до ст. 171 ЖК УРСР у разі знесення жилих будинків, що є в приватній власності громадян, які там проживають, у зв?язку з вилученням земельних діянок для дежавних або громадських потреб, зазначеним громадянам надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду, або за їх вибором - сплачується вартість будинків, що зносяться.

Стаття 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Однак в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження підстав для застосування вказаних норм матеріального права, про знесення підїзду № 23 разом з квартирою НОМЕР_1 позивача у звязку з виділенням земельної ділянки під ним для державних чи громадських потреб, або про незаконність дій чи бездіяльності Харківської міської ради, що призвели до руйнування належної позивачу квартири.

При цьому суд не взяв до уваги, що на підставі ст. 323 ЦК України на ОСОБА_3, як власника квартири покладається ризик випадкового її знищення та пошкодження майна, тягар утримання якого на нього покладний в силу обовязків власника, передбачених ст. 322 ЦК України.

Виходячи з наведеного, оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для покладення відповідальності на Харківську міську раду за руйнацію квартири позивача; ухвалив рішення при недоведеності таких обставин, які суд вважав встановленими; при невідповідності висновків суду про відповідальність Харківської міської ради за руйнацію квартири позивача обставинам справи, внаслідок чого були безпідставно застосовані вказані норми матеріального права, - рішення районного суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: