Справа № 588/1568/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.12.2015 року Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря Доля Н.В., з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тростянець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в якій зазначав, що 28.01.2013 року на прохання відповідачів надав останнім позику у розмірі 6970,00 грн. для погашення кредиту у кредитній спілці «Народний кредит». Вказана позика підтверджена письмовим документом - власноручно написаною розпискою ОСОБА_4 (на той час ОСОБА_3) І.В., за якою позичальники зобовязалися провернути борг у строк до 20.06.2014 року. В якості гарантії чи завдатку за цією угодою позичальники зобовязалися передати позивачеві свою корову та автомобіль «Москвич 2141», як зазначено у цій розписці, однак корова позивачеві не була передана, а автомобіль був переданий. Разом із тим, 01.12.2013 р. вказаний автомобіль забрав син відповідачів ОСОБА_6, обіцяючи наступного дня відшкодувати кошти за нього, але ні автомобіля ні грошей не повернув, через що позивач звертався до правоохоронних органів. Крім того, 12 квітня 2013 року позивач знову на спільне прохання відповідачів позичив їм кошти у розмірі 8500 грн. для погашення кредиту в установі «Альфа-Банк», які зобовязалися повернути кредит до початку 2015 року. Вказані грошові кошти відповідачі позивачу добровільно не повернули, тому позивач звернувся до суду з позовом та, посилаючись на норми ст. ст..526, 625, 1049, 1050 ЦК України просить стягнути з відповідачів суму основного боргу у розмірі 15500 грн., суму інфляційних витрат за час прострочки погашення боргу у розмірі 7018,72 грн. та суму трьох відсотків річних у розмірі 496,97 грн., а всього 22985,69 грн., а також суму судового збору, понесену ним при подачі позову. Всю суму позову позивач предявляє у солідарному порядку, посилаючись на норми ст..65, 73 СК України, мотивуючи тим, що кошти за розписками позичали обидва з подружжя, та договори позики у банківських установах також були укладені в інтересах обох із подружжя.

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, при тому пояснив, що під час перебування відповідачів у шлюбі ОСОБА_3 укладав договори позики із кредитною спілкою «Народний Кредит» та із «Альфа-Банком». Так як своєчасно кошти за кредитом не сплачувались, за цими договорами виникла заборгованість, і через те, що номер телефону позивача був повідомлений ОСОБА_3 співробітникам банку, йому кожного разу телефонували працівники кредитних установ та повідомляючи про розмір заборгованості, просили повідомити про вказане боржника. Таким чином, позивач був обізнаний про кредитні зобовязання подружжя відповідачів перед кредитними установами та повідомляв про це відповідачів. Так, ОСОБА_4 звернулась до позивача із проханням позичити кошти на погашення кредиту у КС «Народний Кредит», таким чином 28.01.2013 р. позивач разом із ОСОБА_4 прибули до приміщення народної спілки, та позивач передав ОСОБА_4 гроші у сумі 6970 грн., про що ОСОБА_4 написала розписку. Потім відповідачі за цією розпискою передали позивачу автомобіль «Москвич» який орієнтовно два місяці був у дворі позивача, однак приїхав їх син ОСОБА_6, який попросив віддати йому автомобіль, бо він мав намір «таксувати» на ньому, а зароблені кошти виплачувати позивачеві. Однак через місяць вказаний автомобіль був проданий, а кошти позивачеві не повернені. З приводу цих обставин позивач звертався до міліції. Корова за розпискою позивачеві не передавалась. По другій розписці від 12.04.2013 року позивач пояснив, що знову ОСОБА_4 звернулась до позивача із проханням позичити кошти на погашення боргу перед ОСОБА_7, тому приїхавши у відділення Брокбізнесбанку, через яке здійснювались платежі - позивач передав ОСОБА_4 7000 грн. , а ОСОБА_4 передала йому розписку на вказану суму. Позивач зазначив, щоб вона дописала у розписці ще 1500 грн., які він платив за них раніше по цьому кредиту, і вона дописала у розписку вказані 1,5 тис. грн.. Позивач ще зазначив, щоб ОСОБА_4 написала строк повернення коштів, і вона дописала у розписці про зобовязання погасити борг у найкоротший строк до 2015 року. Відповідач ОСОБА_3 був присутній під час складання розписок. Коли настали строки по виплатам за вказаними борговими розписками, позивач звертався до відповідачів із усною вимогою про погашення боргу, однак не отримавши борг, звернувся до суду.

Представником позивача ОСОБА_2 надані пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав у повному обсязі, однак пояснив, що у нього відсутні кошти на повернення боргу позивачеві. Дійсно він укладав кредитні договори у Кредитній спілці «Народний Кредит» та у Альфа-Банк» під час перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_4В та з її згоди, на кредитні кошти придбавав майно - купив машину «Москвич», скутер, зварювальний апарат, мінітрактор, витрачались кошти на навчання дочки, та інше. Згодом у сімї склався скрутний матеріальний стан, стали виникати заборгованості по кредиту, тому він із дружиною звернувся до дядька - позивача ОСОБА_1, який погодився позичити кошти на погашення боргу перед кредитними установами. За першою розпискою від 28.01.2013 р. відповідачі разом із позивачем приїздили до Кредитної спілки, однак він перебував у машині, а до установи ходила ОСОБА_4 із ОСОБА_1, яким чином відбувалось погашення коштів відповідач не бачив, перша розписка 28.01.2013 р. складалась не у його присутності дружиною, а друга розписка 12.04.2013 - у його присутності. Угода за двома розписками була між позивачем та відповідачами про те, що вони із відповідачкою, на той час дружиною, ОСОБА_4 беруть у борг кошти у позивача на погашення кредитів, та вони повинні віддати позивачеві борг. Машину «Москвич» він придбавав за довіреністю, яку передавав позивачеві як залог по борговій розписці, однак потім дозволив її забрати своєму синові, і на даний час вона продана.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечувала у повному обсязі, вказуючи на те, що кредити брав її чоловік ОСОБА_3 без її згоди на власні потреби, а не на потреби сімї. Вона не заперечує проти того, що розписки складала саме вона, однак текст розписок їй давав позивач, який вона просто переписувала. Грошей від позивача вона у руки не брала, він сам добровільно погашав кредит за її чоловіка у кредитні установи.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти позову заперечив, вказуючи, що угоди про отримання коштів у борг не було укладено між позивачем та відповідачами. Надані позивачем розписки свідчать про сплату заборгованості за кредитними договорами, укладеними ОСОБА_3 особисто, не у інтересах сімї і без відома ОСОБА_4В - ОСОБА_1 як добровільним поручителем чи у іншій ролі, але грошових коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_1 не отримувала та не могла розпоряджатися коштами на власний розсуд. Розписки ОСОБА_4 писала під впливом тяжких обставин, через скрутний майновий стан, зловживання чоловіком спиртними напоями, великим розміром кредитних зобовязань.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків та дослідивши докази суд приходить до висновку про наступне.

28.01.2013 року між позивачем ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_8 укладено письмовий договір позики на суму 6970 грн. 41 коп., зі строком повернення коштів до 20.06.2014 року, який зобовязується повернути ОСОБА_8 разом зі своїм чоловіком, про що є письмова розписка (а.с.86). У вказаній розписці також йде мова про передачу в заставу автомобіля «Москвич» та корови до погашення боргу позичальниками. Відповідачем ОСОБА_3 не заперечувалось, що у заставу був переданий лише автомобіль «АЗЛК 21412» д.н. 73666ХК (а.с.11), який був добровільно позивачем повернений синові відповідачів без отримання боргу за борговими розписками (а.с.88).

12.04.2013 року між позивачем ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_8 і ОСОБА_3 з іншої сторони, укладено письмовий договір позики на суму 8500 грн. (7000 грн. + 1500 грн.) зі строком повернення коштів позичальниками до 2015 року, про що є письмова розписка (а.с.85).

Оригіналами вказаних розписок володіє позивач, відповідачі не заперечували, що вони не повертали кошти за цими розписками позивачеві, що свідчить про те, що дійсно кошти позивачеві не повернені.

Суд критично ставиться до пояснень сторони відповідача ОСОБА_4 про те, що вона взагалі не брала кошти у позивача за вказаними розписками. Так, ОСОБА_4 підтвердила, що вона власноручно писала вказані розписки, а доказів того, що під час укладення вказаних розписок до неї був застосований примус, насилля, чи тому подібні дії, відповідачем до суду не надано. Зміст розписок є зрозумілим, та відображає волевиявлення сторін договору позики про отримання коштів. Саме цільове призначення коштів - на погашення заборгованості кредитним установам не змінює суті правочину - договору позики грошових коштів.

Спростовуються доводи відповідача у цій частині і дослідженими письмовими доказами - квитанцією від 12.04.2013 р. про сплату 7000 грн. ЗАТ «Альфа-Банк» через відділення АТ «Брокбізнесбанк», де платником вказаний ОСОБА_3, а не позивач ОСОБА_1 (а.с.84).

Також пояснення відповідача спростовуються показами свідка ОСОБА_9 бухгалтера-касира кредитної спілки «Народний Кредит», яка також підписала розписку від 28.01.2013 року, та у суді показала, що дійсно 28.01.2013 р. у спілку завітали ОСОБА_1 із ОСОБА_4, останню свідок знала раніше, як члена спілки, та особу, яка разом із чоловіком отримували кредити у спілці. ОСОБА_4 виявила бажання достроково погасити кредит, укладений між спілкою та її чоловіком ОСОБА_3 від 23.05.2011 року, свідок повідомила суму до сплати, і ОСОБА_1 відраховував необхідну суму - 6970 грн., яку поклав на стіл, а ОСОБА_4 внесла цю суму у касу спілки. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 була розмова про передачу автомобіля і корови, але подробиць свідок не памятає. На прохання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вона підписала розписку і поставила печатку банку, як підтвердження внесення коштів до каси. Про здійснення такої касової операції був виданий прибутковий касовий ордер, копія якого зберігається у архіві спілки.

Посилання представника відповідача на те, що позивач зі власної ініціативи, а не на прохання відповідачів сплатив борг перед кредитними установами за ОСОБА_10, як добровільний поручитель, не підтверджено належними і допустимими доказами. Так, зі змісту кредитного договору №378-3 294 114 від 23.05.2011 р., укладеного між Кредитною спілкою «Народний кредит» та ОСОБА_3 встановлено, що він отримав грошові кошти у розмірі 15000 грн. на споживчі цілі (пункт 1.1 та 1.2 договору), зобовязання позичальника по договору забезпечується заставою, порукою (пункт 4.1 договору), однак ні договір застави ні поруки суду представлений не був, так як повідомила свідок ОСОБА_9, що не заперечувалось сторонами, за вказаним договором були поручителі дві особи, які не називались у суді, однак ОСОБА_1 не виступав у вказаних правовідносинах як поручитель (а.с.93).

Інший кредитний договір, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа-банк» сторони суду не надали, із листів, які надсилаються від банку на адресу ОСОБА_3 встановлено, що дійсно є укладений кредитний договір №500221611 від 11.08.2011 р., за ОСОБА_3 рахується заборгованість (а.с.95-96, 89-92), і доказів того, що ОСОБА_1 виступав за вказаним договором поручителем чи заставодавцем, суду не представлено.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, дослідивши боргові розписки у сукупності із іншими докази судом встановлено, що дійсно між сторонами був укладений договір позики, доказами підтверджено передання позикодавцем грошей позичальникам та у розписках встановлено строки повернення кожної із позики.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 брав кредити не у інтересах сімї, тому вона не повинна відповідати за його боргами з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч. 4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно, умовами виникнення обов'язків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сім'ї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідачі ОСОБА_4, прізвище якої було «Ляшок» та ОСОБА_3 перебували у шлюбних стосунках із 26.09.1987 р. по 16.06.2014 рік (а.с.80).

Розписки, складені власноручно ОСОБА_4 містять таку згоду її, як дружини ОСОБА_3 на спільне повернення коштів позивачеві, а те, що кредитні договори були укладені не у інтересах сімї, чи поза волею ОСОБА_11 - доказів суду представлено не було, та ОСОБА_4 не оспорювала такі договори у судовому порядку.

Судом було досліджено матеріали цивільної справи №2/588/213/15 за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за рішенням суду у вказаному провадженні визнано право власності на спірний житловий будинок по 1/2 частині за кожною стороною, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 залишені судом без розгляду за його заявою (рішення суду та ухвала а.с.75-79, 81-83). Сторона відповідача ОСОБА_4 звертала увагу суду на обставини щодо зустрічних вимог ОСОБА_3 в частині поділу між подружжям боргових зобовязань, і те, що він просив ці вимоги залишити без розгляду. Суд не вважає ці обставини, зазначені у судових рішеннях у справі про поділ майна такими, що підтверджують чи спростовують доводи сторін у даній справі, крім того, самі сторони заявляли, що за одним кредитним договором (кошти запозичувались на придбання будинку) ОСОБА_4 сплачує кредит, а за іншими кредитами (в тому числі а ПАТ «Альфа-Банк») сплачує кошти ОСОБА_3 Крім того, як заявили сторони, у справі про поділ майна подружжя ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 30000 грн. у рахунок відшкодування вартості спільного майна подружжя на підставі мирного врегулювання спору.

Не підтверджено позицію відповідача ОСОБА_4 і показами свідка ОСОБА_12, яка є сусідкою відповідача, та в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями, витрачав кошти родини на свої нужди, а ОСОБА_4 не знала про кредити чоловіка. Суд критично оцінює покази свідка, оскільки встановлено, що свідок та відповідач ОСОБА_3 перебувають у неприязних стосунках, та із показів свідка не видалось можливим встановити конкретні факти.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим суд вважає, що позивачем не доведено обставини передачі коштів відповідачам у розмірі 1500 грн., як зазначено у другій розписці від 12.04.2013 року, оскільки із наданого позивачем доказу - письмової квитанції про сплату 1000 грн. на рахунок ЗАТ «Альфа-Банк» через відділення АТ «Брокбізнесбанк», де платником вказаний ОСОБА_3, встановлено дату - 03.04.2013 року (а.с.84). Самими відповідачами не зазначено, хто сплачував вказану суму до банку, а позивач у своїх поясненнях вказував, що він, разом із матірю ОСОБА_3 надавав кошти відповідачам на погашення боргу. Оскільки факт передачі позивачем коштів відповідачам у розмірі 1500 грн. судом не встановлений, у цій частині позовні вимоги підлягають відхиленню.

Отже, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення із відповідачів у солідарному порядку суми основного боргу за двома розписками у розмірі 6970 грн. (у межах заявленого позову) та 7000 грн., а всього 13970 грн. 00 коп.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, необхідно враховувати наступне.

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Отже, за борговою розпискою від 28.01.2013 року, з урахуванням того, що сукупний індекс інфляції за період з 01 липня 2014 року по 01 жовтня 2015 року складає 1,582 - сума інфляційних збитків повинна складати 4056,77 грн. (6970,41 х 1,582 - 6970,41 = 4056,77 грн.) Однак, оскільки позивачем заявлено вимогу за вказаною борговою розпискою про стягнення інфляційних коштів у розмірі 3503,12 грн. - суд вважає за необхідне задовольнити позов у межах заявленої вимоги.

За борговою розпискою від 12.04.2013 року, з урахуванням того, що сукупний індекс інфляції за період з 01 січня 2015 року по 01 жовтня 2015 року складає 1,413 - сума інфляційних збитків складає 2891 грн. (7000 х 1,413 - 7000 = 2891 грн.).

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Тобто за борговою розпискою від 28.01.2013 року - за період із 21.06.2014 р. по 31.10.2015 р. (у межах заявлених позовних вимог) кількість днів прострочення складає 498 днів. Отже сума трьох процентів річних складає 6970 грн. х 3% / 365 х 498 = 285,29 грн.

За борговою розпискою від 12.04.2013 року - за період із 02.01.2015 р. по 31.10.2015 р. (у межах заявлених позовних вимог) кількість днів прострочення складає 303 дні. Отже сума трьох процентів річних складає 7000 грн. х 3% / 365 х 303 = 174,33 грн.

Таким чином, із відповідачів підлягає до стягнення у солідарному порядку сума основного боргу за борговими розписками у розмірі 13970 грн. 00 коп. , 6394,12 грн. сума інфляційних витрат, 459,62 грн. сума трьох відсотків річних.

Отже, суд не приймає повне визнання позову відповідачем ОСОБА_3, оскільки таке визнання суперечить закону, порушує інтереси ОСОБА_4 (ч.4 ст.174 ЦПК України).

У задоволенні інших позовних вимог позивача суд вважає за необхідне відмовити у звязку із недоведеністю позовних вимог.

Відшкодування судових витрат, понесених позивачем у виді сплати судового збору у загальному розмірі 487,20 грн. (а.с.2,3) необхідно покласти у дольовому порядку на відповідачів у рівних долях по 243,60 грн. із кожного.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 27, 60, 174, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задоволено частково

Стягнути на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку за борговими розписками суми основного боргу у розмірі 13970 грн. 00 коп., за час прострочення грошового зобовязання суми інфляційних втрат у розмірі 6394,12 грн., суми трьох відсотків річних у розмірі 459,62 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відшкодування судового збору у дольовому порядку по 243,60 грн. із кожного відповідача.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Тростянецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Линник