У х в а л а

2 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Сімоненко В.М.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 16 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа - публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1, 2, 4 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року, відмовлено у задоволенні його позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року зазначені судові рішення залишено без змін.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, пункту 8 частини першої статті 36, частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статей 58, 59, 212-215 ЦПК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 20 березня, 29 травня 2013 року, 24 вересня 2014 року, 4, 12 лютого,

18 березня, 3 червня 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року (справа № 6-127цс12), 23 вересня 2015 року (справа

№ 6-1102цс15).

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що за час перебування відповідача на посаді Генерального директора податковий борг товариства перед бюджетом за період з 20 лютого 2013 року до 23 липня 2014 року збільшився з 1 млн 300 тис. 864 грн 78 коп. до 3 млн 806 тис. 498 грн 99 коп. Відповідно до звіту підприємства про виконання фінансового плану за 2013 рік дохідну частину підприємством не виконано на суму 3 млн 949 тис. 400 грн., збиток підприємства за 2013 рік становить 149 тис. грн при запланованому прибутку 192 тис. грн. 30 жовтня 2012 року ОСОБА_4 укладено договір оренди нерухомого майна підприємства без його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Відповідачем доведено, що на час перебування ОСОБА_4 на посаді генерального директора підприємства мало місце порушення пункту 5.3. контракту. Оскільки відповідач дострокового припинив трудовий контракт з передбачених у ньому підстав, то звільнення позивача, згідно пункту 8 статті 36 КЗпП України, відповідало вимогам закону. Крім того, на правовідносини щодо припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України), норма щодо обмеження на звільнення працівника з ініціативи власника в період тимчасової непрацездатності (частина третя статті 40 КЗпП України) не поширюється.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року суд касаційної інстанції, керувався тим, що суд розглянув справу за відсутності позивачки, чим порушив її права, передбачені статтями 27, 31 ЦПК України та вимоги процесуального права щодо забезпечення її участі у розгляді справи, належним чином не розглянув її клопотання щодо відкладення розгляду справи, яке отримано судом своєчасно до розгляду справи;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 року суд касаційної інстанції зазначив, що ОСОБА_3 веде спір не за власну земельну ділянку, оскільки належна останньому земельна ділянка, та земельна ділянка, яка належить ОСОБА_6, мають різне розташування (різні населені пункти) й різні суміжні земельні ділянки. Суд не врахував, що землі, на яких розташований кооператив входять до складу земель Грузевицької сільської ради, рішення про їх передачу в постійне користування Хмельницькій міській раді не приймалось та не погоджувалось, територія сільської ради ніколи не змінювалась. Суд у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року суд касаційної інстанції керувався тим, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову про скасування наказу про звільнення з роботи, оскільки відповідачем не доведено та матеріалами справи не встановлено, невиконання саме яких обов'язків керівника систематично допускав позивач, у чому вони полягали, цим це підтверджується, тому в роботодавця не було правових підстав звільняти позивача з роботи;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що з позивачем укладено додаткову угоду до контракту, згідно з якою були узгоджені показники ефективності використання державного майна й прибутку, майнового стану підприємства та преміювання на 2013 рік. Однак, суд не встановив й не вказав, які з узгоджених показників позивачем не дотримані та якими доказами це підтверджується;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що податкова заборгованість підприємства фактично виникла до призначення позивача на посаду керівника підприємства, тому підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування розпорядження про його звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суд належним чином не перевірив підстави дострокового припинення контракту, що саме стало підставою для видачі відповідного наказу, встановлені в акті порушення, чи доповідна записка, чи можуть такі порушення бути підставою для дострокового розірвання контракту, не перевірив чи дотримана процедура дострокового розірвання контракту та видання відповідного наказу;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року суд касаційної інстанції зазначив, що, відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не розглянувши клопотання позивача про залишення позову в цій частині без розгляду, суд фактично позбавив права позивача на судовий захист;

- постанові від 23 січня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що спір між сторонами виник з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом -

пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому норма частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється;

- постанові від 23 вересня 2015 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке просить переглянути ОСОБА_4, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального і процесуального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цих постановах висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа - публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва

від 11 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 6 квітня

2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.М. Сімоненко
А.Г. Ярема