АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/247/15-ц 22-ц/774/2291/К/15
Справа № 210/247/15-ц Головуючий в 1-й станції
Провадження 22ц/774/2291/К/15 суддя Літвіненко Н.А.
Категорія-43 ( ІV ) Доповідач Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар - Маслова К.В.,

особи, що беруть участь у справі:

позивач - ОСОБА_1 її представник ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3 її представник ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Дзержинський РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровської області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення особи та зняття її з реєстраційного обліку проживання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Дзержинський РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровської області та просила суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю квартирою №37 в будинку 26 по вулиці Революційній в м. Кривому Розі, шляхом виселення ОСОБА_3 з вищевказаної квартири та зняття її з реєстрації постійного місця проживання посилаючись на те, що відповідач зареєстрована з жовтня 2007 року у вказаній квартирі, яка належить їй на праві власності на житло № 799, виданого УЖКГ виконкому Криворізької міськради від 28.07.2000 року. Однак з кінця 2008 року відповідачка стала неприязно ставитися до позивача, провокувати скандали, ображати та застосовувати фізичну силу. Сторони по справі між собою не спілкуються, у звязку з чим позивач не може нормально жити та користуватися своєю власністю.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою 37 в буд. 26 по вул. Революційна в м. Кривому Розі шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням вказаної квартири із зняттям її з реєстраційного обліку та примусовим виселенням ОСОБА_3 з вищевказаної квартири.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені заявленого позову посилаючись на те, що судом не в повному обсязі зясовані обставини справи, та того що рішення прийнято з порушенням норм матеріального ьа процесуального права.

Зокрема судом не враховано, того що відповідач вселилась та була зареєстрована у спірній квартирі зі згоди останньої, на правах члена сімї, оскільки сторони у справі є рідними сестрами а спірна квартира залишилась позивачу після смерті їх спільних з відповідачем батьків. Судом не надано належну оцінку тому факту, що на думку апелянта, саме позивач а не відповідач почала своїми діями провокувати конфліктні ситуації, та того що ОСОБА_3 повинна була захищатись від агресії сестри.

Крім того, позивачем не доведено підстави, у відповідності до ст. 116, 168 ЖК України, за яких можливо виселити наймача з квартири без надання іншого житлового приміщення, не обґрунтовано в чому саме полягали систематичні порушення відповідачем правил співжиття.

Судом, при ухвалені оскаржуваного рішення не прийнято до уваги і того факту, що відповідач є особою похилого віку та проживає разом із сестрою у спірній квартирі більше семи років, тяжко хворіє та не має іншого житла.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрами, що в свою чергу сторонами не оскаржується.

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва на право власності на житло № 799, виданого УЖКГ виконкому Криворізької міськради від 28.07.2000 року (а.с. 5)

Відповідно до довідки Криворізької обєднаної міської довідково- інформаційної служби № 73 від 22.01.2015 року у спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_1, як власник та ОСОБА_3, як її сестра. (а.с. 6)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався ст.ст. 116, 148,150 ЖК України, виходив з обґрунтованості заявленого позову та непорушності права власності, відповідно до ст..316, 319 ЦК України, при цьому дійшов висновку, що ОСОБА_3 створює загрозу для життя позивача у справі та з метою запобігання подальшого можливого насильства з боку відповідача задовольнив позов.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу подальшого проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій вона зареєстрована та проживає.

Із пояснень сторін, в суді апеляційної інстанції, встановлено те що ОСОБА_3 вселилась в квартиру своєї сестри ОСОБА_1, за її згодою, а з жовтня 2007 році зареєстрована у ній, як член сімї власника. Іншого житла для проживання ОСОБА_3 у власності не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сімї власника житла на користування ним є особистим сервітутом, який встановлюється фактом визнання певних осіб членами сімї власника житла.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 вселилась та проживає у спірній квартирі за згодою власника квартири, її рідної сестри ОСОБА_1 Сторони вели спільне господарство, відповідач робила ремонт та сплачувала комунальні послуги.

В основу оскаржуваного рішення суд поклав принцип непорушності права власності та наявну фізичну загрозу позивачу з боку відповідача, оскільки остання наносила ОСОБА_5 тілесні ушкодження по факту яких остання зверталась до органів внутрішніх справ.

Проте при цьому, судом не враховано положення ч.4 ст.9 ЖК України, яка закріплює гарантії здійснення права громадян на житло, а саме того, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Це правило розповсюджується на всіх громадян. Ні хто не може бути виселеним із займаного житлового приміщення: ні наймач, ні піднаймач, ні тимчасовий мешканець, ні член сімї, в тому числі і колишній ні інші особи, не інакше як з підстав та порядку передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 посилається на норми ст.ст. 391, 405ЦК України та ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України та просила суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю квартирою №37 в будинку 26 по вулиці Революційній в м. Кривому Розі, шляхом виселення ОСОБА_3 з вищевказаної квартири та зняття її з реєстрації постійного місця проживання, відповідно до ст.405 ЦК України, оскільки поведінка відповідача не дозволяє їй вільно проживати та користуватись своїм житлом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення заявленого позову в повному обсязі, не врахував, що відповідач постійно проживає в спірній квартирі з моменту вселення, за згодою позивача та до теперішнього часу, того що вселення відбулось в установленому законом порядку, як сестра власника квартири а позивач, в свою чергу , надала їй право користування своїм житловим приміщенням.

При цьому суд, застосував до спірних правовідносин, ст. 116 ЖК України, яка не передбачає такого способу захисту житлових прав, як визнання втратившим право користування житлом.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Саме до цього зводяться розяснення викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України».

В свою чергу позовна заяви та матеріали справи не містять доказів, на підтвердження позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

В ході розгляду справи, в суді апеляційної інстанції, також не встановлено підстав, передбачених ст.116 ЖК України, за яких відповідач може бути виселена із спірної квартири, у звязку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції незаконно прийняв рішення про примусове виселення відповідача ОСОБА_3 із квартири.

Так, вимоги ОСОБА_1 у обраний нею спосіб задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції про захист права власності позивача, шляхом задоволення позову на підставі статті 387, 391 ЦК України, не можна визнати обґрунтованим.

У порушення ст.ст. 10,60 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу для задоволення заявлених нею вимог.

Суд першої інстанції, в свою чергу, у порушення вимог процесуального закону, а саме ч.4 ст. 10 ЦПК України, якою передбачено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, шляхом розяснення особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом, не попередив сторони про можливі наслідки не надання певного доказу. Підстави позову має довести сам позивач.

Суд не повинен з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не мають суперечити нормам процесуального права, яким суд керується під час розгляду справи та вирішення спору.

Не може, колегія суддів погодитись і з висновком суду, щодо зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку.

При цьому враховує розяснення наведені у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Оскільки позивачем, в суді не доведено вказаних вимог, підстави для зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, в зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, ВИ Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Дзержинський РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровської області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення особи та зняття її з реєстраційного обліку проживання відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_6