Справа №636/4101/15-ц
Провадження №2/636/1945/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі: головуючого

судді Слурденко О.І., при секретарі Шиловій І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлової квартири №7 в будинку №1, розташованої по вулиці Каляєва в місті Чугуєві Харківської області, укладений між нею і ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що посвідчений нотаріально 15.02.2007 року.

В позовній заяві вона зазначила, а в судовому засіданні пояснила, що їй та її чоловікові - ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1996 року належала на праві спільної часткової власності, по ? частці кожному, житлова квартира №7 в будинку №1, розташованому по вулиці Каляєва в місті Чугуєві Харківської області.

В 2006 році, після загибелі їх сина ОСОБА_4, перебуваючи довгий час в стані психологічного стресу, шоку, душевного болю та страждання, вони з метою забезпечити собі старість, а саме піклування, догляд та турботу від близької для них людини, домовилися з відповідачкою (дочкою померлого сина їх онукою) про надання нею послуг по їх забезпеченню, доглядом, харчуванням, утриманням їх житла, за для чого вона обіцяла переїхати до них. В обмін на це ми пообіцяли відписати їй належну їм житлову квартиру.

15.02.2007 року між нею і її чоловіком ОСОБА_3 та відповідачкою був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №348, відповідно до якого ті подарували своїй онучці ОСОБА_2 по ? частці кожний житлову квартиру АДРЕСА_1.

Самого тексту договору вони не читали, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які сторони домовилися.

З моменту оформлення договору дарування відповідачка жодним чином не виконувала свої зобовязання, не забезпечувала позивачку та її чоловіка харчуванням і доглядом. Більш того, вона так і залишилася проживати в місті Дніпропетровську. Не телефонувала, не цікавилася їх справами, станом здоровя, тощо.

Проживаючи разом з чоловіком, вони ще мали змогу турбуватися один про одного та отримували допомогу по нагляду від соціального робітника Чугуївського територіального центру захисту населення Харківської області

Після смерті чоловіка, який помер 23.05.2013 року, вона захворіла і відповідачка забрала її до себе за місцем свого проживання в місто Дніпропетровськ, де вона перебувала до 16.08.2015 року.

За весь цей час перебування, онука створила для неї нестерпні умови проживання. Не піклувалася, не готувала їжу, не переймалася її здоровям. Не в змозі самостійно обходити, вона була позбавлена елементарних гігієнічних та санітарних процедур.

В період проживання у відповідачки, остання таємно, без згоди позивачки, користувалася її картковим рахунком, карткою, на яку нараховувалася їй пенсія. За весь цей час вона зняла 10400 гривень, якими розраховувалася в торгово-сервісних мережах за для задоволення своїх власних потреб. 9000 гривень, які позивачка відклала за останній час, проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, онука також забрала з метою витратити їх на поховання, у разі її смерті. Ці кошти вона і досі не повернула, а стосовно пенсії стверджує, що її не нараховували.

Факт нарахування та зняття відповідачкою пенсійних виплат позивачка підтверджує випискою по її особистому картковому рахунку відділення 449 ОПЧ міста Чугуєва від 19.08.2015 року.

Неможливість подальшого спільного проживання з онукою, вимусило позивачку повернутися до міста Чугуєва Харківської області, в свою квартиру, яку відповідачка з того самого часу погрожує її продати, залишивши позивачку «на вулиці», оскільки подарована житлова квартира є єдиним її житлом.

Після переїзду, позивач, залишившись проживати одна була вимушена звернутися за допомогою до інших родичів, які погодилися доглядати за нею при умові, якщо буде укладено з ними договір довічного утримання.

Однак, зробити цього вона не може, оскільки вже фактично уклала з відповідачкою договір дарування, чого сама не бажала.

З огляду на вказані обставини, та посилаючись на те, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивач просив визнати договір дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 Цивільного кодексу України, а саме визнати недійсним договір дарування житлової квартири №7 в будинку №1 розташованої по вулиці Каляєва в місті Чугуєві Харківської області, укладений між нею і ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 15.02.2007 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №348, мотивуючи свої вимоги тим, що погоджувалася з чоловіком на передачу належної їм нерухомого майна (єдиного свого житла) у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялися щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ними і відповідачкою.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка та її представник заперечуючи проти позову вказували на те, що будь-якої домовленості щодо утримання між нею та дідом і бабою не було. Договір дарування квартири був укладений за власним бажанням ОСОБА_3 без будь-яких умов. Її дід та баба отримували пенсії і матеріально були забезпечені та допомагали їй. Договір був укладений у 2007 році і з моменту його укладання минуло більше семи років, тому позов заявлений за межами строків позовної давності. Просили суд в позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами і витребувані судом докази та матеріали справи, суд приходить до наступного.

Позивачці та її чоловікові - ОСОБА_3, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.06.1996 року Харківською квартирно-експлуатаційною частиною району, зареєстрованого в реєстрі за №521 та в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №4505/4, належало на праві спільної часткової власності по ? частки кожному житлової квартири АДРЕСА_2.

В вересні 2006 року загинув їх син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №131777 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову №4 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №14366.

Перебуваючи довгий час в стані психологічного стресу, шоку, душевного болю та страждання, позивачка разом з чоловіком, маючи похилий вік, ряд хронічних захворювань забажали потурбуватися про свою старість, забезпечивши собі піклування, догляд та турботу від близької для них людини.

На початку 2007 року вони домовилися з дочкою померлого сина, їх онукою відповідачкою по справі, про їх забезпечення, догляд і турботу та спільне проживання в їх квартирі. В обмін на це вони вирішили відчужити їй належну нам житлову квартиру.

15.02.2007 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, з одного боку, та ОСОБА_2, з другого боку, був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №348, відповідно до якого ОСОБА_3 подарували своїй онучці ОСОБА_2 по ? частці кожний житлову квартиру АДРЕСА_3.

Як вказує ОСОБА_1, самого тексту договору вони не читали, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які сторони домовилися.

Будь-якого іншого житла або нерухомого майна у власності - ОСОБА_1 не мали і не мають.

На момент укладання договору дарування ОСОБА_1 було по 77 років і в силу похилого віку вони дійсно потребували певного догляду та піклування з боку відповідачки.

Поки подружжя проживали разом, вони мали змогу ще турбуватися один про одного та отримували допомогу по нагляду від соціального робітника Чугуївського територіального центру захисту населення Харківської області. Крім цього відповідачка протягом пяти років регулярно приїздила до них та надавала певну допомогу та здійснювала догляд, про що вона не заперечувала у судовому засіданні.

23.05.2013 року помер чоловік позивачки - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №396201 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №211.

Позивачка залишилася одна і нею стали опікуватися рідна дочка та соціальний працівник.

22.03.2015 року на вимогу ОСОБА_1, відповідачка виконуючи взяті на себе фактичні зобовязання щодо утримання, забрала її до себе за місцем проживання в місто Дніпропетровськ, де та перебувала до 16.08.2015 року.

За весь цей час перебування, онука створила для позивачки нестерпні умови проживання. Не піклувалася про неї, не готувала їжу, не переймалася її здоровям. Вона була позбавлена елементарних гігієнічних та санітарних процедур. Ці обставини були підтвердженні у судовому засіданні свідками і відповідачка їх не спростувала.

В період перебування ОСОБА_1 у відповідачки, остання без її згоди користувалася карткою, на яку нараховувалася пенсія. За весь цей час вона зняла 10 400 гривень, якими розраховувалася в торгово-сервісних мережах за для задоволення своїх власних потреб. 9000 гривень, які позивачка відклала за останній час, проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачка також забрала з метою витратити їх на поховання, у разі її смерті. Свої дії відповідачка обґрунтовувала необхідністю коштів на утримання і догляд позивачки, фактично позбавивши ОСОБА_1 засобів існування.

Факт нарахування та зняття відповідачкою пенсійних виплат підтверджується випискою по особистому картковому рахунку ОСОБА_1, відділення 449 ОПЧ міста Чугуєва Харківської області від 19.08.2015 року.

Після вищезазначених фактів позивачка була вимушена повернутися до свого житла в спірну квартиру в місті Чугуєві Харківської області, де вона і проживає до теперішнього часу, де нею опікуються соціальні працівники та інші родичі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За практикою розгляду судами цивільних справа при визнанні правочинів недійсними, визначеною Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також, згідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №69 цс 13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

За ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Як вбачається із встановлених у судовому засіданні фактичних обставин, позивач укладаючи договір дарування квартири з відповідачем, помилково була впевнена, що цим договором обдарована зобовязується її доглядати та утримувати у разі потреби. Така потреба виникла в поточному році і на її вимогу відповідач забравши її до себе, фактично підтвердила наявність таких зобовязань. Тобто квартира передавалася у власність відповідачу за умови вчинення певних дій на користь дарувальників.

Відповідач, як сторона по договору, відмовилася від виконання зобовязання по утриманню позивача в поточному році і з цього моменту ОСОБА_1 стало відомо про її помилку щодо умов та зобовязань за договором дарування. З цього моменту відповідно і починає бігти строк позовної давності.

За наведеним суд приходить до висновку, що на час укладення позивачкою та її чоловіком договору на безоплатну передачу у власність відповідачці квартири, яка для них була і є на даний час для позивачки - єдиним житлом, вони, як особи похилого віку, які за станом здоровя потребували певного догляди та допомоги, погоджувалися на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови їх утримання та відповідної допомоги і укладаючи спірний договір, помилялися щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ними і відповідачкою.

За правилами ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст.202-205, ч.3 ст.215, 229,717 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлової квартири №7 в будинку №1, розташованого по вулиці Каляєва в місті Чугуєві Харківської області, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який був посвідчений 15 лютого 2007 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за реєстрованим №348, з моменту його укладання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області шляхом подачі через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня його проголошення апеляції.

Суддя: