Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1259/15 Головуючий у 1 інстанції: Колесник С.Г.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Савченко О.В.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" до ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Ленінський відділ Державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Ленінському району, як орган опіки та піклування про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ПАТ "ПУМБ" звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 16.08.2(306 року між ЗАТ "ТІУМБ а ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 4937341, згідно з умовами якого останньому було видано кредит у сумі 44 000.00 дол. США зі сплатою 11.90% річних, строком до 16.08.2026 року для придбання чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором ОСОБА_3 було передано в іпотеку вказану квартиру, про що укладений договір іпотеки № 4941541 від 16.08.2006 року.

У зв'язку з невиконанням умов Кредитного договору за заявою Банку 12.07.2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Літенко JI.B. на іпотечному договорі вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 1108, який пред'явлений до Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції для примусового виконання.

У ході виконавчого провадження державним виконавцем було з'ясовано, що у квартирі, на яку звернуто стягнення, крім ОСОБА_3 зареєстровані інші мешканці: дружина - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_7, а також неповнолітні діти: син ОСОБА_5 та ОСОБА_6. у зв'язку з чим. у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Проте, у видачі такого дозволу було відмовлено, у зв'язку з чим Банк 22.07.2013 року направив Відповідачам вимогу про виселення, яку вони отримали 26.07.2013 року, але до теперішнього часу в добровільному порядку її не виконали, у зв'язку з чим Банк змушений звернутися з позовом до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4. ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла та зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, а також стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 витрати по сплаті судового збору, понесені Банком під час звернення з позовом до суду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2013 року позов задоволено.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_7 ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання іншого житла із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ ГУMBС України в Запорізькій області

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ПАТ "ПУМБ" витрати по сплаті судового збору у сумі 114,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Посилаючись на те, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (набрав чинності 7 червня 2014 року), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, апелянт вважав, що не можна здійснювати виселення.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення було враховано положення ч.1 ст.1054 ЦК України, ч. 1 ст. 614 ЦК та ст. 629 ЦК та зроблений висновок, що відповідач ОСОБА_3 всупереч умовам договору та чинному законодавству порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що зумовило звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, 16 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк", правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ПУМБ", тип якого змінено за рішенням зборів акціонерів (протокол № 53 від 22.04.09) згідно із Законом України "Про акціонерні товариства" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 4937341.

Згідно з умовами кредитного договору ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 44 000,00 доларів США зі сплатою 11,90% річних, строком до 16.08.2026 року для придбання чотирьохкімнатної квартири.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором ОСОБА_3 було передано в іпотеку квартиру яка була придбана за кредитні кошти, про що укладений договір іпотеки № 4941541 від 16.08.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 16.08.2006 року та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2518.

У зв'язку з невиконанням умов Кредитного договору за заявою Банка 12.07.2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу на іпотечному договорі вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 1108, який пред'явлений до Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції для примусового виконання.

У ході виконавчого провадження державним виконавцем було з'ясовано, що у квартирі, на яку звернуто стягнення, крім ОСОБА_3 зареєстровані інші мешканці, в тому числі неповнолітні діти, що впливало на можливість реалізації майна з прилюдних торгів.

Вирішуючи питання про виселення, суд першої інстанції врахував положення ч.3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР, за якими звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом та ст. 40 Закону України "Про іпотеку", за якими звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Судом було враховано, що на момент укладення Договору іпотеки у квартирі зареєстрованих осіб не було, оскільки квартира передавалася в іпотеку одночасно з укладенням договору купівлі-продажу, а за п.3.1. договору купівлі-продажу від 16.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом на момент придбання квартири у ній не були зареєстровані та не проживали малолітні та/чи неповнолітні діти, а також були відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися зазначеною квартирою.

Відповідно до п. 1.7.4. Договору іпотеки ОСОБА_3 не мав права реєструвати без письмового погодження з Позивачем та третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмета іпотеки. Проте, у супереч цього зобов'язання він зареєстрував у спірній квартирі своїх членів сім'ї - дружину, мати та двох неповнолітніх дітей.

ОСОБА_3 відповідно до п.1.4. Договору іпотеки стверджував, що Предмет іпотеки не є для нього та членів його сім'ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім'ї достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки; а також за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися квартирою.

Таким чином, суд зробив правильний висновок про те, що усі особи, які були зареєстровані після укладення Договору іпотеки, відповідно до ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку" підлягають виселенню.

Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, Законом України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Заперечуючи проти виселення, апелянт посилався на те, що 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Натомість відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судом примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосували суди.

Крім того, предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з житла, як наслідок невиконання умов кредитного договору.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У частині першій статті 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Норми Закону № 1304-VII, який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: