РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Шевченківський районний суд Харківської області в складі:

гол-чого судді Стеганцова С.М.,

при секретарі Реуцькій Н.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в селищі Шевченкове справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Аскоєвни про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

06 жовтня 2015 року позивач через свого представника ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з вказаним позовом, яким просив стягнути з відповідача по справі грошові кошти в сумі 124 802,70 гривень, що еквівалентна сумі 5 900,00 доларів США на його користь згідно договору позики, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог пояснив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 лютого 2009 року було укладено договір позики, за яким позикодавець передає позичальнику (відповідачу) у власність грошові кошти в сумі 50 000 гривень, що еквівалентна сумі 5 900 доларів США. Сторонами було досягнуто домовленості, що позичальник (відповідач) поверне позику протягом 3 (трьох) днів від дня предявлення вимоги позикодавця (позивача) про повернення позики. 02 жовтня 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення позики. На теперішній час відповідачем не виконано зобовязання, саме тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю позов підтримав та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач по справі заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що підпис в договорі позики не її, а в розписці підпис її, потім визнала, що підпис в договорі також її, але пояснила, що грошей у сумі 50 000 гривень не отримувала, а отримала частково в сумі 11 000 гривень, вимоги щодо повернення зазначеної суми також не отримувала.

Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідача, допитаного в якості свідка чоловіка відповідача - ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, визнає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

25 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позикодавець (позивач) передає позичальнику (відповідачу) у власність грошові кошти в сумі 50 000 гривень, що еквівалентна сумі 5 900 доларів США (а.с.39,40,). Сторонами було досягнуто домовленості, що позичальник (відповідач) поверне позику протягом 3 (трьох) днів від дня предявлення вимоги позикодавця (позивача) про повернення позики, про що зазначено в самому договорі.

Судом встановлено, що станом на 31.12.2008 року за офіційним курсом НБУ курс долара США відносно гривні становив 7,7 грн. (а.с. 42)

На підтвердження своїх обіцянок ОСОБА_2 в день отримання грошей власноруч написала розписку, що підтверджується оригіналом розписки в матеріалах справи (а.с.38).

02 жовтня 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення позики, що підтверджується копією опису поштового відправлення цінним листом вимоги про повернення позики за договором позики (а.с.10). Проте відповідачем не було повернено позичені кошти по сьогоднішній день.

Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором позики грошових коштів виконав в повному обсязі. Відповідач, в свою чергу, не виконав взяті на себе зобов'язання у визначені Договором позики строки, а саме після предявлення вимоги позивача заборгованість не погасив, таким чином ухиляється від виконання прийнятого на себе зобов'язання, грубо порушуючи його умови та вимоги ст.ст. 525, 526, 611 ЦК України.

Відповідачем 23 жовтня 2015 року було надано до суду заперечення проти позову про стягнення грошових коштів, в якому зазначено, що вимоги позивача являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими. У запереченні відповідач пояснила, що у 2008 році взяла у представника ТОВ «Харківагро» 11 000 гривень у якості сплати за договором оренди земельної ділянки за 2008 рік (а.с.21,22).

Але згідно довідки «Харківагро -2000», орендна плата, відповідачки за 2008 рік складала лише 1 тисячу 457 гривень, а не 11 000 гривень як зазначає відповідача по справі (а.с.50)

На вимогу представника ТОВ відповідачем була написана розписка, в якій, за словами останньої, не було зазначено суми грошей на прохання представника. Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем власноруч було зазначено суму в розмірі 50 000 (пятидесяти тисяч) гривень. Відповідачем в запереченні також зазначено, що у розписці не встановлено строк погашення позики, а також те, що нею насправді грошові кошти отримані не були.

Відповідач не надав суду жодних доказів того, що він підпис в договорі не ставив, від запропонованої судом і позивачем призначення судово-почеркознавчої експертизи для встановлення дійсності чи недійсності підпису в договорі позики відповідач відмовився.

З наданих доказів і пояснень відповідача і допитаного в якості свідка чоловіка відповідачки - ОСОБА_4, який в суді підтвердив, що договір і розписку його дружина писала в його присутності, але заперечив, що відповідач отримала суму в 50 000 гривень.

Враховуючи, що відповідачка підписала договір і написала власноручно розписку про отримання 50 000 гривень в присутності свого чоловіка, у суду немає підстав вважати, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі при підписанні як договору позики, так і розписки про отримання коштів в 2009 році, так як в договорі мається підпис саме відповідача, проти якого вона спочатку давала пояснення, що це не її підпис, а після свідчень чоловіка підтвердила, що дійсно підпис у договорі її і розписку вона писала власноруч, тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позову позивача.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Висновок експерта, може розцінюватися судом як один із доказів, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Оскільки від проведення запропонованої судом судово-почеркознавчої експертизи для встановлення дійсності чи недійсності підпису в договорі позики відповідач відмовився, у суду немає підстав для відмови в задоволенні позову позивача.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики між сторонами укладений в письмовій формі, що було виконано належним чином, а сама розписка відповідачки є підтвердженням факту передачі грошей.

Частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Приписами ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені Договором.

В п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, зазначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів передбачених ч. 1 ст. 206 цього кодексу.

В абзаці другому ст. 1051 ЦК України зазначено, якщо договір позики був укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В суді сторони не заперечували, що договір позики в письмовій формі не укладали.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено Договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов Договору.

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналогічна правова позиція була висловлена у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа № 6-63 ц 13, предметом якого був спір про стягнення боргу за договором позики), та відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно довідці ПАТ «Східно-український банк «Грант» № 5623/06-1-01 від 27.11.2015 року офіційний курс долара США станом на 02.10.2015 року становить 21,153307 гривень, тому позивач просив стягнути відповідно 124 802,70 грн.

Суд вважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню з підстав, передбачених вимогами ст. ст. 525, 526, 530 та 1046 ЦК України.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача по справі необхідно стягнути на користь позивача судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525-526, 611, 1046, 1049, 1051 ЦК України,

ст.ст. 57-60, 88, 208 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 Аскоєвни на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 124 802,70 гривень, що еквівалентна сумі 5 900,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 Аскоєвни на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 248,02 гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Шевченківського

районного суду ОСОБА_5