Провадження № 2/520/1832/15
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Прохорова П.А.
при секретарі Козловій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
В грудні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, за яким вказуючи на те, що сторони в період з 19 листопада 2004 року по 25 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі та набули у власність спірне майно квартиру за адресою АДРЕСА_1; автомобіль Mitsubishi L200 реєстраційний №ВН5321ЕС, та у користування павільйон №ТП-15 у ТЦ Старокінний розташовано в м. Одесі по вул. Розкидайлівській. На теперішній час, за переконанням позивача, виникла необхідність поділу такого майна, однак сторони згоди щодо обставин поділу у позасудовому порядку не можуть, атому позивач просила суд розподілити зазначене майно подружжя шляхом виділення у її власність вказаної квартири, а у власність відповідача зазначеного автомобіля та торгового павільйону.
В судове засідання сторони не зявились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином.
Позивач звернулась до суду з заявою про вирішення справи за її відсутності, позові вимоги підтримала з викладених у позові підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про вирішення справи за його відсутності, обставини позову та позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував.
З наведеного, зважаючи на надані суду пояснення та письмові докази, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності сторін та постановити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.ст. 224-226 ЦПК України.
Відповідно до положень ч.4 ст. 174 ЦПК України, суд, у випадку, коли відповідач визнає позовні вимоги, за наявності на таке правових підстав, ухвалює рішення про задоволення таких вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України сторони мають право на поділ спільного майна, що було набуто їх подружжям у період шлюбу.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,- Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до положень ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Як вбачається з наданих сторонами пояснень та долучених до матеріалів справи письмових доказів, за час перебування у шлюбі ними як подружжям було придбано наступне майно:
квартира за адресою: м. Одеса, Адміральський проспект, 1В, кв. 104, на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2010 року, що посвідчено Державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори;
автомобіль марки Mitsubishi L200, реєстраційний №ВН5321ЕС, на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2012 року, що укладено між ТОВ АДІС Авто, продавцем та ОСОБА_2 відповідачем.
При цьому суд зазначає про те, що відповідно до наданих ТОВ Торгівельний Центр Старокінний сторонам у справі право власності на спірний павільйон не належить, натомість ОСОБА_2 такий павільйон було передано у користування та експлуатацію на підставі договору №ТП-15 від 01.05.2013 року, копія якого долучена до матеріалів справи.
Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд зазначає про те, що спірні квартира та автомобіль неподільними обєктами.
Так, відповідно до положень ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Висновок щодо неподільності зазначеної квартири випливає з відсутності серед матеріалів справи висновку експерта щодо можливості поділу зазначеної квартири, та аналізу положень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок від 04.10.1991 року №7 (із наступними змінами), відповідно до яких виділ у натурі частки жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожний із сторін (співвласників) може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сімю (ст.100 СК України). Та таким чином діюче законодавство не передбачає такий реальний поділ квартири, коли з однієї самостійної квартири виділяють кілька комунальних, тобто відбувається погіршення житла.
Висновок щодо неподільності автомобіля випливає з того, що автомобіль є єдиним технічним комплексом, всі елементи та механізми якого перебувають у взаємодії для виконання його функціонального призначення. Таким чином поділити автомобіль в натурі, без втрати його цільового призначення неможливо.
Відповідно до положень ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та з такого, враховуючи визнання відповідачем запропонованого позивачем варіанту розподілу майна подружжя, наведені висновки суду про відсутність у подружжя права власності щодо торгівельного павільйону, суд доходить висновку про те, що по при визнання відповідачем позову у повному обсязі, задоволенню підлягає лише його частина, - в частині розподілу майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, а за відповідачем на спірний автомобіль.
Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених нею судових витрат у розмірі, пропорційному до задоволеної частини вимог.
Оскільки встановити точну ціну спірного майна, відповідно до матеріалів справи не можливо, суд при визначенні розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача виходить з засад пропорційності. Так позивачем було заявлено вимоги про поділ майна подружжя двох обєктів нерухомого майна та автомобіля, і сплачено при цьому судовий збір в розмірі 3654,00 грн.
Оскільки за рішенням суду вимоги позову задоволено частково та між сторонами поділено один обєкт нерухомого майна та автомобіль, суд доходить висновку про задоволення позову у 2/3 вимог майнового характеру, з чого слідує необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсації понесених судових витрат в розмірі 2436,00 грн.
Керуючись ст.ст. Керуючись ст.ст. 10-11, 57-61, 169, 208, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 16, 316, 317, 368, 372 ЦК України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Mitsubishi L200 реєстраційний №ВН5321ЕС.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 накористь ОСОБА_1 компенсаціюї понесених судових витрат в розмірі 2436,00 грн.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров