Справа №489/6821/14-ц 02.03.2015 02.03.2015 02.03.2015
Провадження №22-ц/784/274/15
Провадження №22-ц/784/274/15 Головуючий у першій інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

02 березня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Свіщуком О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2014 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 08 грудня 2014 року, ухваленого за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 пред'явила вищевказаний позов до ОСОБА_5 і ОСОБА_7.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01 квітня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 склалися подружні стосунки й вони проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу. Вказаний факт підтверджено рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 липня 2014 року.

За час спільного проживання, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 31 січня 2012 року, оскільки була приватизована ним, а 22 травня 2012 року на підставі договору купівлі - продажу була відчужена останнім племіннику позивача - ОСОБА_5

Позивач вказувала, що вказаний договір купівлі - продажу квартири укладений у порушення вимог ст.65 СК України, оскільки квартира є об'єктом спільної сумісної власності та була відчужена без її згоди, чим порушено її право на ? частку квартири, тому вважала, що такий договір відповідно до вимог ст.215 ЦК України, є недійсним.

Посилаючись на викладене, а також на те, що вказане майно придбано під час спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_7, позивач просила позов задовольнити, визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений ОСОБА_8, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 22 травня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №1087, а також визнати за нею право власності на ? частку спірного майна.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2014, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 08 грудня 2014 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений ОСОБА_8, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 22 травня 2012 року, що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на ? частку зазначеної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 102 365 грн., отримані за ? частку квартири, відповідно до умов договору купівлі - продажу.

Визнано за ОСОБА_3, в порядку розподілу спільної сумісної власності, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_5, в особі свого представника ОСОБА_6, подав на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На думку відповідача, висновки суду не відповідають обставинам справи та рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_7 з 01 квітня 2004 року проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, а відповідно до положень ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними виходячи з рівності часток, та оскільки ОСОБА_7 здійснив відчуження квартири без згоди іншого власника, то такий договір купівлі - продажу є частково недійсним, а саме в частині ? частки квартири, яка є власністю ОСОБА_3

Проте, з такими висновками місцевого суду погодитись не можна, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам із таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до ст.61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів праваспільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року та діяв на час набуття ОСОБА_7 права власності на квартиру, ст.61 СК України доповнено ч.5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, в тому числі і право на власність, є договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 липня 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу починаючи з 01 квітня 2004 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 31 січня 2012 року, відповідач ОСОБА_7 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку приватизації державного житлового фонду.

22 травня 2012 року між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_5, як покупцем, в нотаріальному порядку був посвідчений договір купівлі - продажу, зареєстрований в реєстрі за №1087, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв майно - квартиру АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні та визнаючи спірну квартиру, що одержана ОСОБА_7 в порядку приватизації, спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що, укладаючи договір купівлі - продажу квартири, ОСОБА_7 у шлюбі не перебував і не зазначав, що проживає однією сім'єю з ОСОБА_3 та що спірне майно є їхньою спільною сумісною власністю. Позивач в квартирі не зареєстрована й не довела, що вона є його співвласником. ОСОБА_7, як одноособовий власник спірного майна на власний розсуд у відповідності до норм чинного на той час законодавства уклав договір купівлі - продажу вказаної квартири.

За такого, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України пов'язується з набранням законної сили рішення суду, яким такі юридичні факти встановлені. У зв'язку із цим, визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири, який був укладений за рік до ухвалення судового рішення про встановлення юридичного факту, не впливає на зміст правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням такого договору, оскільки на той час ОСОБА_7 був єдиним власником квартири, який при посвідчені договору зазначив, що на момент відчуження квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав з жінкою однією сім'єю як на час посвідчення угоди так і на момент набуття права власності на відчужуване майно.

Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 листопада 2011 року у справі за №6-44 цс11 і у постанові від 19 вересня 2011 року у справі №6-33 цс11 і, що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Виходячи з викладеного, не підлягають задоволенню і решта позовних вимог, оскільки спірний договір не порушує прав позивача.

Отже, оскільки суд першої інстанції був іншої думки і частково задовольнив позов, то зазначений висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції неправильно були застосовані норми матеріального права.

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_5 підлягають стягненню 634 грн. 00 коп. судового збору, сплаченого останнім при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2014 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 08 грудня 2014 року, скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності на майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 634 (шістсот тридцять чотири) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: