Справа № 465/8277/13 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/1290/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника ПАТ "ВіЕсБанк" Очича Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою правонаступника ПАТ "Фольксбанк" - Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Фольксбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставне майно, шляхом надання банку права продажу заставного майна від власного імені,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним заочним рішенням відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Фольксбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення за заставлене майно, шляхом надання банку права на продаж заставного майна від власного імені.

Заочне рішення оскаржило Публічне акціонерне товариство "ВіЕсБанк", що є правонаступником ПАТ "Фольксбанк" в особі представника Федорюк І.І.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що у зв"язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору у Банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки , що передбачене ст.589 ЦК України, ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" та Іпотечним договором. Відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VІІ від 03.06.2014 року, однак апелянт не погоджується з таким висновком суду, оскільки судом не враховано та не встановлено чи є у власності відповідача інше майно, а відповідачем не було надано суду жодних підтверджень чи заперечень, що майно, яке надано в іпотеку є єдиним житлом відповідачів і використовується як місце постійного проживання. На думку апелянта, даний закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться, так як даним законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення позовних вимог саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, ухвалюючи відповідне рішення, мав би відповідно до ст.217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 08.10.2007 року між ПАТ "Фольксбанк", який є правонаступником ВАТ "Фольксбанк" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № КF45004, згідно якого позивач надав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 75 000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 06.10.2017 року.

На виконання умов кредитного договору між позивачем ПАТ "Фольксбанк" та відповідачем ОСОБА_3 09.10.2007 року укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за №1324, згідно якого ОСОБА_3 передав в заставу позивачу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,1 кв.м.

В результаті неналежного виконання умов кредитного договору станом на 20 серпня 2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 178561,03 дол. США, що еквівалентно станом на 20.09.2013 року 523042,42 грн. із них: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 61952,82 дол.США; заборгованість по несплачених відсотках-3385,84 дол.США; заборгованість по пені-98,90 дол.США. Незважаючи на неодноразові вимоги банку погасити заборгованість відповідачі її не погасили, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ "Фольксбанк" правонаступником якого є "ВіЕсБанк" суд першої інстанції правильно посилався на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року ( надалі Закон).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов"язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об"єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Цей Закон набрав чинності 07 червня 2014 року , а рішення суду першої інстанції було ухвалено 20 жовтня 2014 року, тобто в час дії Закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належно встановив, що укладений між сторонами кредитний договір № КF45004 від 08 жовтня 2007 року з метою надання позичальнику ОСОБА_4 кредиту для споживчих потреб, що зазначено у п.1.4 Договору (а.с.7).

У відповідності до п.2 умов Іпотечного договору від 09.10.2007 року з метою повного та своєчасного виконання Боржником основного зобов"язання Іпотекодавець - майновий поручитель передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, разом з усіма його принадлежностями, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,1 кв.м ( а.с.20), що не перевищує площі 140 кв.м. визначеної Законом. Зазначена квартира є фактичним місцем постійного проживання відповідачів. Інших доказів судом не здобуто. Позивачем не представлено суду доказів, що відповідачі забезпечені на праві власності іншим житлом для свого проживання .

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тому, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ "ВіЕсБанк" І.І.Федорюк в і д х и л и т и .

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин