Справа №475/525/15-ц 07.12.2015 07.12.2015 07.12.2015
Провадження №22-ц/784/3012/15
Головуюча першої інстанції: Єгорова Н.І.
Категорія - 27 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем - Тищенком Л.С.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 20.10.2015 р., у справі за

позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

19.05.2015 р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка зазначала, що 18 грудня 2012 р. надала відповідачці 16180 грн. в борг строком на один місяць.

Того ж дня відповідачка видала розписку, якою посвідчила наявність боргу та зобовязалась повернути його до 18 січня 2013 року.

Після спливу цього терміну відповідачка своїх зобовязань не виконала і станом на час звернення з позовом грошей не повернула, заборгувавши їй 16180 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивачка просила про стягнення зазначеної суми з врахуванням трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України.

А всього просила стягнути 17301 грн. 07 коп. та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 20.10.2015 р. постановлено про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивачки 16180 грн. боргу та 1121 грн. 07 коп. у якості відсотків на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на необгрунтованість висновків суду щодо підстав виникнення грошового зобовязання.

При цьому вона зазначала, що рішенням того ж суду у іншій справі за позовом іншої особи така ж сума вже стягнута з неї, а тому підстав для задоволення позову немає.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи цивільні спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо не доведено обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення для відхилення цих заперечень проти позову.

За положеннями статей 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсність, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обовязки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобовязання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Вищенаведені вимоги закону у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 207 ЦК України вимога щодо письмової форми правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано не лише в одному або кількох документах, підписаних сторонами (стосовно юридичних осіб підпис суб'єктів, уповноважених на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, скріплюється печаткою), а й у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Письмовій формі відповідає правочин у електронному вигляді, якщо він вчинений із дотриманням вимог ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" і ЗУ "Про електронний цифровий підпис".

За чинним законодавством України в окремих випадках вимагається нотаріальне посвідчення правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань, а також його державна реєстрація.

В силу ч. 2 ст 1047 ЦК України, розписка не є письмовою формою договору, а тому може бути лише письмовим доказом передачі позикодавцем грошей позичальнику.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами з розстроченням, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобовязання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обовязку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобовязання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте і в цьому випадку, рішення суду повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Воно не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даній справі позивачка належними та допустимими засобами довела, що за усним договором позики передала ОСОБА_3 16180 грн. під зворотне зобовязання останньої повернути таку ж суму грошей не пізніше одного місяця, починаючи з наступного дня від дня видачі розписки від 18.12.2012 р. (а.с. - 16). Відповідачка не виконала зобовязання щодо повернення боргу не пізніше 18.01.2013 р. та взятих у позику грошей не повернула, що відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК є підставою вимоги щодо повернення боргу.

Суд повно та всебічно досліди зазначені обставини справи, дав належну оцінку наданим доказам і виходячи з правомірності усного договору позики, доведеності факту невиконання грошового зобовязання, яке виникло з цього правочину, прийшов правильного та обгрунованого наявними доказами висновку про задоволення позову та стягнення боргу з врахуванням нарахованих відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦПК України трьох відсотків річних.

Посилання апеляційної скарги на те, що за цим зобовязанням судовим рішенням від 18.07.2014 р. з неї вже стягнуто кошти на погашення боргу, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 18.07.2014 р. вирішено спір щодо стягнення боргу на користь ОСОБА_5 власника магазину «Вітерець», де працювала відповідачка, за усним договором позики від 17.01.2013 р., в той час як підставою позову у цій справі є грошове зобовязання, яке виникло з усного договору позики, укладеного відповідачкою 18.12.2012 р. не з ОСОБА_5, а з позивачкою.

Зміст наданої письмової розписки від 18.12.2012 р. та інші додані до матеріалів справи докази не дають підстав вважати, що виникнення цього боргу повязане з трудовими відносинами, а спір в звязку з цим має розглядатися за правилами Кодексу законів про працю України.

Інші доводи також не підлягають врахуванню, оскільки не спростовують висновків суду та не впливають на результат вирішення справи.

Встановлене не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 20.10.2015 р. залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2