Справа №304/997/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Дроботя В.В.,Власова С.О.,

при секретарі: Чучка Н.В.,

за участю сторін - сільського голови Пловайко В.М., представників сторін - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою сільського голови Туричківської сільської ради Пловайко В.М. на заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31жовтня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до Туричківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - районне комунальне "Бюро технічної інвентаризації" Перечинської районної ради про визнання права власності на будинок,-

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Туричківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є фактичним забудовником та відповідно власником житлового будинку АДРЕСА_1 (до перенумерації - АДРЕСА_2). Право на забудову даного житлового будинку підтверджується книжкою індивідуального забудівника та дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку від 26 вересня 1963 року. Однак, її право власності на власний будинок оспорюється та не визнається відповідачем. Маючи намір реалізувати своє право власності на житловий будинок, вона 07 травня 2014 року звернулася з відповідною заявою до Туричківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області. За результатом розгляду поданих заяв,їй надано відповіді від 05 червня 2014 року №М-19/02-30 та №М-18/02-30, якими фактично відмовлено у розгляді заявленого питання в зв'язку з тим, що дане питання вже ніби то вирішено апеляційним судом Закарпатської області. Оскільки, вважає відмову відповідача такою, яка порушує право власності позивача, тому просить відповідно до вимог цивільного законодавства визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою АДРЕСА_3 право власності на житовий будинок, що розташований в АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду сільський голова Туричківської сільської ради Пловайко В.М., подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якою просить скасувати рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31жовтня 2014 року та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив задоволенню апеляційній скарзі та просив рішення місцевого суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції визнано право власності на житловий будинок особі, якій земельна ділянка не відводилася для будівництва, за відсутності проекту забудови та встановлення відповідності будинку проекту та вимогам законодавства, без встановлення факту завершення будівництва і прийняття будинку в експлуатацію за зверненням особи не в порядку спадкування щодо визнання права власності, а на загальних підставах через 50 років з так званого часу будівництва, у період оформлення відносно даного спірного будинку спадщини неповнолітніми дітьми померлого, що не є учасниками цієї цивільної справи, але за підтвердження юридичного факту рішеннями Перечинського районного суду від 11.03.2014 року та Апеляційного суду Закарпатської області від 29.11.2013 року у цивільній справі 708/1414/2012, що спірний будинок є об'єктом спадкування по відкритій спадковій справі №53854743 згідно Витягу №32637514 про реєстрацію в Спадковому реєстрі цієї спадкової справи.

Судом при винесенні рішення не з'ясовано і не встановлено, чи оформлено за дітьми померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах яких діє гр. ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування на предмет спору - на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, по якому відкрито і зареєстровано спадкову справу і приймалися рішення Перечинським районним судом від 11.03.2014 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29.11.2013 року у цивільній справі 708/1414/2012, що набрали законної сили і згідно яких, позивачці у цій справі гр.ОСОБА_4 як судом першої інстанції, так і апеляційної інстанцій відмовлено у позові про визнання права власності на житловий будинок, а гр. ОСОБА_7, яка діє в інтересах дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 померлого ОСОБА_8, який проживав у спірному житловому будинку в АДРЕСА_1, до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, судом першої інстанції визнано право в порядку спадкування на даний спірний житловий будинок, однак, апеляційним судом Закарпатської області відмовлено гр. ОСОБА_7, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей, з підстав відсутності в розпорядженні суду письмової відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок цим неповнолітнім дітям.

09 травня 2014 року набрав чинність Закон України „Про внесення змін до статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року" від 15 квітня 2014 року за № 1212-VІІ.

Згідно вимог наведеного Закону України № 1212-VII для здійснення державної реєстрації права власності з подальшею видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об'єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року., щодо яких раніше не здійснювалася державна реєстрація прав власності, для осіб, за якими закріплені особові рахунки в по господарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме: майно та їх обтяжень".

Згідно відомостей погосподарської книги виконавчого комітету Туричківської сільської Ради депутатів трудящих с.Турички на 1964-1966 роки по особовому рахунку НОМЕР_1, адреса дворогосподарства - АДРЕСА_2, головою домогосподарства є ОСОБА_9 та інші члени сім'ї за виключенням позивачки гр. ОСОБА_4, що спростовує факт створення (зведення) нею нового житлового будинку за цією адресою.

Згідно відомостей погосподарської книги виконавчого комітету Туричківської сільської Ради депутатів трудящих с. Турички на 1964-1966 роки по особовому рахунку НОМЕР_2, адреса дворогосподарства - с.Турички, голова домогосподарства - ОСОБА_4, не проживає за адресою АДРЕСА_2, а проживає на квартирі, що також спростовує факт створення (зведення) нею нового житлового будинку за цією адресою, що є предметом визнання права власності на нього.

Оцінка судом поданого позивачкою в додатку до позовної заяви висновку експертного дослідження за № 167/14 від 24.03.2014 року про ймовірний рік побудови спірного житлового будинку у 1964 році, який складено за замовленням позивача, а не за ухвалою суду в порядку реалізації процесуальних прав, без з'ясування її повноти і об'єктивності, з урахуванням пояснень щодо цього доказу сторони відповідача та третьої особи районного комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Перечинської районної ради, що проводило інвентаризацію спірного житлового будинку з видачею технічного паспорту з визначеним роком побудови 1939 рік, і який був використаний стороною позивача без з'ясування судом чи експерту було надано оригінал цього технічного паспорту (оригінал є в розпорядженні третьої особи та замовника, гр. ОСОБА_7) які використані експертом як вихідні дані для експертного дослідження.

Експертне дослідження і висновок про ймовірний рік побудови зроблено (як зазначено в тексті висновку) на підставі нормативно-правових актів, що було прийняті і введені в дію через 25 років, як встановлювалося експертом ймовірний рік побудови 1964 рік, тобто експерт протиправно застосував нормативно-правові акти, які не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли на 25 років раніше.

Згідно абзаців 4 і 5 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12 червня 2009 року висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

За таких обставин, суд першої інстанції не досліджував як письмовий доказ висновок експертного дослідження за №167/14 від 24.03.2014 року про ймовірний рік побудови спірного житлового будинку, оскільки згідно тексту оскаржуваного заочного рішення суду не надано йому оцінку на підставі якої судом взято цей письмовий доказ.

Разом з тим, судом в рішенні наведено постанову Верховного Суду України від

13.06.2012 року за № 6-54цс12 про правовий висновок, що право власності на збудоване майно до набрання чинності Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час спорудження,а не викає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Туричківська сільська рада не оспорює відносно позивача відсутність державної реєстрації даного будинку права, а оспорює те, що дана позивачка не має жодних правових підстав і доказів щодо визнання за нею права власності на даний спірний будинок, оскільки здійснює повноваження відповідно до вимог чинного законодавства, які підлягають до застосування у період спірних правовідносинах на належних і допустимих доказах, які є в розпорядженні ради і подані до суду першої інстанції для їх оцінки судом, які були у розпорядженні й у сторони позивача, але не досліджені і не оцінені судом першої інстанції для повного, всебічного і об'єктивного з'ясування всіх обставин цієї справи та прийняття законного і обгрунтованого рішення судом.

При цьому суд першої інстанції враховував тільки обов'язковість за ст. 360-7 ЦПК України постанови Верховного Суду України від 13.06.2012 року за №6-54цс12 згідно якої право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Судом першої інстанції при винесенні даного рішення не враховував обов'язкову за ст. 360-7 ЦПК України постанову Верховного Суду України від 18 грудня 2013 p. у справі № 6-137цс13 та не з'ясував і не встановив дотримання позивачем порядку, який був чинним на час спорудження ним будинку, зокрема: чи відводилася земельна ділянка позивачу для будівництва і чи приймалися з цього приводу рішення органів місцевої влади, чи є проект будівництва, чи збудований будинок відповідає проекту та вимогам чинного законодавства у період його спорудження та чи прийнято спірний будинок в експлуатацію.

Так, враховуючи обов'язковість за ст. 360-7 ЦПК України, постанови Верховного Суду України від 18 грудня 2013 p. у справі № 6-137цс 13 і, відповідно, до правової позиції у цій постанові, суд не врахував, що у 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. За вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був не тільки факт збудування ним цього будинку, але чи додержано цією особою вимог зазначених актів законодавства та чи прийнято будинок в експлуатацію, тому правова позиція Верховного Суду України у постанові від 13.06.2012 року за №6-54цс12 не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

На час спірних правовідносин діяли норми ЦК Української PCP 1963 року, відповідно до ст. 105. ЦК Української PCP, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права, та недоведеності позивачем позову є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу сільського голови Туричківської сільської ради Пловайко В.М., -задовольнити.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2014 року - скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його постановлення і може бути оскаржене на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді