Провадження № 4-с/127/54/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І. Е.

за участю: секретаря Пєскова Є. Д.,

представника заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, на дії начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, із скаргою на дії начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4

Скарга мотивована тим, що 12.08.2014 року згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.12.2013 року ОСОБА_1, представником ОСОБА_3, отримано виконавчий лист у даній справі про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_5 Згідно заяви від 01.09.2014 року виконавчий лист надано для виконання до Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції. В порядку проведення виконавчих дій начальником відділу ОСОБА_4 на адресу представника підготовлено лист про відмову у перерахуванні грошей на рахунок, наданий представником ОСОБА_3, мотивуючи тим, що згідно ч. 5 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» не допускається виплата стягувану стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами. Проте, представник ОСОБА_3 вважає, що дана відмова є незаконною, так як довіритель ОСОБА_3 довірила своєму повіреному ОСОБА_1 право на отримання грошей, майна довіреністю від 21.01.2015 року.

Вище вкладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання дій начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4, такими, що порушують права стягувача ОСОБА_3 та її повіреного ОСОБА_1 та зобовязання перерахувати та перераховувати грошові кошти на банківський рахунок вказаний представником ОСОБА_3 ОСОБА_1, до повного виконання судового рішення.

В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеними в скарзі та просив їх задовольнити.

В судове засідання особа, дії якої оскаржуються, не зявилась.

За даних обставин, судом враховано, що у розумінні ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець не є окремим суб'єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - ДВС.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦПК України, якщо зокрема, державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби не можуть зявитися до суду з поважних причин, справу може бути розглянуто за участю їх представників.

Державний виконавець Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення скарги.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

В судовому засіданні судом було оглянуто і досліджено матеріали виконавчого провадження № 44631076. Встановлено, що на примусовому виконанні у Замостянському відділі державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 44631076, відкрите 05.09.2014 року державним виконавцем Гожою Т.О., з виконання виконавчого листа № 127/20803/13-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 12.08.2014 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 гривень.

Судом встановлено, що державним виконавцем Гожою Т.О., отримавши виконавчий документ, було вчинено дії у відповідності до положень ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, в постанові про відкриття виконавчого провадження вказано про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до 12.09.2014 року. Оскільки самостійно рішення суду боржником виконано не було, державним виконавцем було розпочато примусове виконання судового рішення у відповідності до ч. 1 ст. 27 та ч. 2 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження».

29.10.2014 року до Замостянського ВДВС ВМУЮ Вінницької області надійшла заява від боржника ОСОБА_5, в якій останній просив направити постанову по місцю отримання пенсії.

03.11.2014 року державним виконавцем Гожою Т.О. винесено постанову про утримання з усіх видів заробітку ОСОБА_5 20 % щомісячно на користь стягувача ОСОБА_3 та направлено постанову на виконання до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

31.01.2015 року представником ОСОБА_3 ОСОБА_1 було подано заяву про перерахування коштів, стягнутих в порядку здійснення виконавчого провадження, та надано банківські реквізити.

10.02.2015 року начальником Замостянського ВДВС ВМУЮ Вінницької області ОСОБА_4 ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні перерахунку коштів, стягнутих в порядку виконавчого провадження та повідомлено про необхідність надання до відділу реквізитів стягувача ОСОБА_3 з метою виконання судового рішення. (а.с. 4)

З матеріалів виконавчого провадження, оглянутих в судовому засіданні, вбачається, що надані заявником банківські реквізити належать ОСОБА_1, а ніяк не є банківськими реквізитами стягувача ОСОБА_3

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно Конституції України державний виконавець діє лише в межах наданих йому законом повноважень, а згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Таким чином, у розумінні цієї норми державний виконавець не є окремим суб'єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - ДВС.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності суб'єкти господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізовувати свої права і обов'язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Повноваження представника повинні бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до вимог закону.

Стаття 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначає права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_3, як стягувач, є стороною виконавчого провадженння та користується усіма правами та обов'язками стягувача. ОСОБА_1, як представник стягувача, є учасником виконавчого проваджежння, хоч і наділений повноваженнями стягувача згідно довіреності, однак відповідно до закону користується усіма тими правами та обов'язками, які належать йому як представнику/учаснику.

Законом України «Про виконавче провадження» чітко визначено порядок виплати стягнутих грошових сум в порядку примусового здійснення виконавчого провадження.

Згідно ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» за письмовою заявою стягувача фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 54 цього Закону). Забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких ці суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником у іншому виконавчому провадженні).

Суд, проаналізувавши норми Закону України «Про виконавче провадження», дійшов до висновку, що в даному випадку, стягнуті кошти підлягають виплаті лише стягувачу за виконавчим документом, як стороні виконавчого провадження, але ніяк не іншій особі, зокрема учаснику виконавчого провадження.

Таким чином, представник стягувача, звертаючись із заявою про перерахунок коштів, стягнутих в порядку виконавчого провадження, мав би надати рахунок у банку або в іншій фінансовій установі самого стягувача - ОСОБА_3

Згідно довіреності від 21.01.2015 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 вести всі її судові справи та представляти її інтереси в усіх відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. Для виконання цієї довіреності ОСОБА_1 також уповноважений одержувати виконавчий лист та подавати його для виконання з правом одержання майна, грошей. (а.с. 3)

Однак, представництвом, згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Таким чином, враховуючи заборону, визначену ч. 5 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», виплати стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами, а в даному випадку ОСОБА_1 не є стягувачем, суд прийшов до висновку про правомірність дій начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4 При цьому суд вважає, що представник стягувача, діючи в інтересах свого довірителя, має право повідомити державному виконавцю банківські реквізити саме стягувача, як те визначено ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд оцінює докази наявні в справі, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно зясовує обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦПК України.

Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення представника заявника та державного виконавця, оглянувши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення поданої скарги, оскільки начальником Замостянського відділу ДВС ВМУЮ ОСОБА_4 правомірно відмовлено представнику стягувача в перерахунку коштів, отриманих при вчиненні примусового виконання судового рішення, на рахунок представника, а не самого стягувача, як те визначено Законом України «Про виконавче провадження». Державний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства, забезпечуючи при цьому законність та правомірність здійснення виконавчого провадження.

Відповідно, враховуючи вище викладене, суд вважає необґрунтованими і безпідставними вимоги представника заявника щодо визнання неправомірними дій начальника Замостянського відділу ДВС ВМУЮ ОСОБА_4 Отже, не підлягають й до задоволення вимоги про зобовязання вчиняти дії, а саме перерахувати та перераховувати грошові кошти на банківський рахунок, вказаний представником стягувача, до повного виконання судового рішення. Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання, зокрема, судових рішень у порядку, чітко передбаченому законом.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 7 Закону України «Про державну виконавчу службу», Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 11, 14, 58-60, 209, 210, 212, 213, 383-389 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, в задоволенні скарги на дії начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя: