Справа № 739/267/15-ц Провадження № 22-ц/795/832/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Чепурко В. В. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.
суддів:Лакізи Г.П., Острянського В.І.
при секретарі:Сахаровій К.О.
за участю:ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 адвоката Костюченка В.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Новгород-Сіверського районного центру зайнятості про визнання недійсним запису про розірвання трудового договору поновлення реєстрації трудового договору та зобов`язання нарахувати середній заробіток,

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Новгород-Сіверського районного центру зайнятості про визнання недійсним запису про розірвання трудового договору поновлення реєстрації трудового договору та зобов`язання нарахувати середній заробіток задоволено частково. Визнано недійсним запис в трудовій книжці ОСОБА_2 за № 12 від 17 березня 2014 року про його звільнення з роботи у ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в Новгород-Сіверському районному центрі зайнятості за № 0. Зобов`язано ФОП ОСОБА_1 нарахувати ОСОБА_2 середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 162 грн. 40 коп.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги застосував до даних правовідносин вимоги ст. 202 ЦК України, не взявши при цьому до уваги вимоги КЗпП України, хоча дані правовідносини є трудовим спором.

Апелянт зазначає, що відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (яка була чинна на 17.03.2014 року, тобто на момент звільнення позивача) трудовий договір підлягає розірванню у разі призову або вступу працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу. 20 травня 2014 року були внесені зміни до п. 3 ст. 36 КЗпП України, яка була викладена в новій редакції згідно якої громадяни, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягають звільненню, вони увільняються від роботи (звільняються від виконання посадових обов`язків) відповідно до ст. 119 КЗпП України. При цьому за ними зберігається середній заробіток на період до одного року (починаючи з дати початку проходження військової служби).

Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації», який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, застосування його вимог до працівників, звільнених з дня оголошення мобілізації до 01.04.2014 року, не передбачено.

На думку апелянта, суд першої інстанції вимоги вищевказаного закону не взяв до уваги, внаслідок чого порушив норми матеріального права, безпідставно задовольнивши вимоги позивача.

Крім того, судом не взято до уваги, що при зверненні до суду позивач пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України як загальний у три місяці так і спеціальний у один місяць строк позовної давності.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом по справі встановлено, що 19 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем, було укладено трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла позивача на роботу, на посаду продавця непродовольчих товарів 3 розряду, про що зроблено запис за №11 від 19 лютого 2013 року в трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с. 3). Даний трудовий договір було зареєстровано в Новгород-Сіверському РЦЗ 19 лютого 2013 року за №0 (а.с. 4).

17 березня 2014 року ОСОБА_1 звільнила позивача з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу, про що в трудовій книжці позивача здійснено запис за №12 від 17 березня 2014 року (а.с. 3). 20 березня 2014 року, у зв`язку з припиненням трудового договору від 19 лютого 2013 року, вказаний договір знято з реєстрації в Новгород-Сіверському РЦЗ (а.с. 3).

З довідок Новгород-Сіверсько-Семенівського об`єднаного районного військового комісаріату Чернігівської області від 22 грудня 2014 року №2321 та від 17 березня 2015 року №739 вбачається, що позивач призваний 18 березня 2014 року згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303, згідно пункту 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 та згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 23 липня 2014 року №1595-VІІ і проходив військову службу в Новгород-Сіверсько-Семенівському ОРВК Чернігівської області з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року (а.с. 2, 8).

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року №1169-VII (далі Закон України №1169-VII), яким внесено зміни статті 119 КЗпП України, котра була доповнена частиною третьою такого змісту «Працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку».

В подальшому, 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-VII (далі - Закон України №1275-VII), яким внесено ряд змін до КЗпП України.

Так, з урахування даних змін, пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Також вказаним Законом внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, яку викладено в новій редакції, якою передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Розділу ІІ Закону України №1275-VII поширено дію частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Враховуючи зазначене, на позивача який був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації поширюються гарантії, які внесені змінами до деяких законодавчих актів на підставі Закону України №1275-VII від 20 травня 2014 року у відповідності із якими за ним на час призову, але не більше одного року, зберігається його робоче місце у відповідача, і він має право на компенсацію з бюджету середнього заробітку, отримуваного на час призову.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те що відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» не передбачено застосування його вимог до працівників, звільнених з дня оголошення мобілізації до 01.04.2014 року, є безпідставними і суперечать змісту зазначеного правового акту, за яким надання зворотної дії йому в часі передбачено шляхом прямої вказівки про це в зазначеному Законі.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до правил ст.11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки ОСОБА_2 обрав спосіб захисту своїх прав, який ґрунтується на законі, то суд першої інстанції у відповідності із положеннями ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, захистив права позивача у спосіб передбачений Законом і зокрема визнавши недійсним запис в трудовій книжці ОСОБА_2 від 17 березня 2014 року про звільнення з роботи у фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на підставі п. 3ст. 36 КЗпП України, зареєстрований в Новгород - Сіверському районному центрі зайнятості. зобов`язав центр зайнятості поновити реєстрацію трудового договору від 19 лютого 2013 року та зобов`язав фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 нарахувати ОСОБА_2 середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року.

Суд першої інстанції визначивши правову суть спору, в мотивувальній частині рішення у відповідності з положеннями ст. 215 ЦПК України відобразивши аналіз фактичних обставин справи, в переконливій формі навів свої міркування які права позивача були порушені за захистом яких він звернувся до суду та які права захищаються і на підставі чого ці права виникли у позивача.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності для звернення до суду, тому що законом передбачене збереження за працівником місця роботи, посади та заробітної плати протягом одного року з дня призову його на військову службу в зв`язку з мобілізацією, і законодавством визначено що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком м звернення до суду з позовом для захисту свого права на оплату праці. Враховуючи зазначене, суд правильно не взяв до уваги заяву ОСОБА_1 про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском звернення до суду.

Суд першої інстанції повністю вияснив обставини, що мають значення для справи, ці обставини доказані, висновок суду відповідає викладеним у рішенні обставинам справи, дано відповідь на всі вимоги позивача та заперечення відповідача.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: