Справа № 463/1952/14 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1763/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що разом з позивачем не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним, необґрунтованим. Висновок суду про те, що розписка не свідчить, що договір позики укладений саме між позивачем та відповідачем та не містить інформації про особу позикодавця чи особу на чию користь ОСОБА_6 взяла на себе зобов"язання по погашенню позики, також посилання суду на рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року, яким, нібито, дана оцінка вказаній розписці є помилковим та таким, що не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права. Зокрема, зазначає, що ні позивач, ні відповідач не були сторонами у справі на рішення якої посилався суд, а відтак , такий висновок суперечить вимогам абз.4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі."

Крім цього, стверджує, що висновки суду щодо змісту розписки є помилковими, оскільки така містить дату її укладення 30.11.2012 року, розмір позики 190000грн. та строк повернення - до 01.01.2013 року. Щодо відсутності у змісті розписки особи позичальника, вважає, що вказана обставина не може бути підставою для відмови у позові, оскільки розписка знаходилася у позивача ОСОБА_5, а відтак він є позикодавцем, поки не доведено інше.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_6- ОСОБА_3, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься у ст.16 ЦК України.

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 99 600 грн., пені - 4824, 46 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 3486,00 грн., трьох процентів річних в розмірі 1113, 34грн. та судових витрат по справі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10.06.2011 року між ним та відповідачкою було укладено усний договір позики грошових коштів на суму 430 тисяч грн.. Відповідачка погашала позику згідно домовленості та станом на 30.11.2012 року її заборгованість становила 190 тис. грн.. про що останньою було написано розписку про зобов"язання залишок позики в розмірі 190 000 грн. погасити до 01.01.13 року повністю або частково. У випадку часткового погашення на різницю залишку укладе додаткову угоду.

Так як відповідачка взяті на себе зобов"язання не виконала, частину позики в сумі 99 600 грн. не повернула, тому позивач просить стягнути суму заборгованості разом із штрафними санкціями та пенею.

Відмовляючи у задоволенні позову повністю за безпідставністю, суд виходив з того, що із змісту представленої позивачем розписки (а.с.5) не підтверджується факт передання позивачем позики відповідачу на суму 190 тис. грн., та що розписка не містить жодних даних про позикодавця чи особу на чию користь ОСОБА_6 взяла на себе зобов"язання по погашенню позики.

Крім цього, суд з посиланням на матеріали справи №2/463/290/14 за позовом ОСОБА_7 до ТзОВ "Контекст" про стягнення суми боргу за договором позики та ухваленого по цій справі рішення Апеляційного суду Львівської області від 01.09.2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року зазначив, що така розписка не може бути доказом укладення договору позики, оскільки у ній не вказано ні позикодавця, ні дати укладення договору позики, ні розміру позики, ні строку її повернення.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Спір у справі №2/463/290/14 був між іншими сторонами, а саме ОСОБА_7 та ТзОВ "Контекст", третя особа ОСОБА_8 Предметом спору був договір позики, який нотаріально посвідчувався та сума позики становила 236 800 грн.

Відтак, даючи оцінку зібраним по справі №2/463/290/14 доказам у їх сукупності, суд прийшов до вірного висновку, що представлена розписка від 30.11.2012 року підписана ОСОБА_6 як фізичною особою про зобов"язання повернути залишок боргу в сумі 190 тис. грн. немає ніякого відношення до названої вище справи, оскільки не містить реквізитів, які б вказували на її відповідність спору між іншими сторонами.

А відтак, суд безпідставно поєднав дві різні між собою справи та в основу рішення поклав висновки суду справи між ОСОБА_7 та ТзОВ "Контекст", третя особа ОСОБА_8 про стягнення боргу.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року в абз.4 п.7 суд зазначив, що особи, які не брали участь у цивільній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку, суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику й укладення договору позики.

При цьому, дана норма чи будь-яка інша норма Цивільного кодексу України не містить вимог про обов"язкову наявність розписки (або іншого документу) як єдиного належного доказу на підтвердження отримання позичальником визначеної грошової суми.

Із змісту представленої розписки від 30.11.2012 року, яка знаходиться на руках у позивача ОСОБА_5, а відтак презюмується, що написана саме йому зазначається, що ОСОБА_6 визнає , що отриманий нею борг в сумі 190 тис. грн. вона зобов"язується повернути до 01.01.13р. Позивач ОСОБА_5, звертаючись з позовними вимогами в суд підтверджує, що відповідачка ОСОБА_6 повернула частину боргу у зазначений строк, незважаючи на те, що будь-яких письмових розписок з цього приводу немає, однак сума 99 600 грн. залишається не повернутою.

Доказів про належність розписки іншій особі, відповідачкою ОСОБА_6 не представлено як і не заперечується факт написання такої розписки нею особисто.

Колегія суддів вважає, що письмова розписка внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й отримання грошової суми позичальником, яка у розписці реально визнає борг.

Враховуючи те, що відповідачка ОСОБА_6 взяті на себе зобов"язання своєчасно не виконала, як цього вимагає ст. 526 ЦК України, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 109 023,34 грн., що складається із суми позики 99 600 грн., пені- 4824,46 грн., інфляційні нарахування в сумі 3 486,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 1113,34 грн. - всього 109 023,34 грн., що підлягає поверненню позивачу ОСОБА_5

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так як відповідачкою ОСОБА_6 не спростовано доводів позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає до скасування із постановленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1п.4, 314 ч.2, 316,317,319 ЦПК України,- колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18.12.2014 року скасувати та ухвалити нове рішення згідно якого позов ОСОБА_5 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 99 600 грн. суми боргу, пені в сумі 4 824,46 грн., інфляційні нарахування в сумі 3 486,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 1113,34 грн. - всього 109 023,34 грн.

Стягнути із ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 судові витрати по справі в сумі 1635,38 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин

З оригіналом вірно

Рішення набрало законної сили:15.04.2015р.

Суддя: Ю.Р.Мікуш

Дата оформлення копії:23.04.2015р.

Помічник судді: М.В.Кобилецька