Номер провадження: 22-ц/785/9700/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Решетник М.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування державної реєстрації видачі свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на ? частину спадкового майна,

в с т а н о в и л а:

14 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який остаточно уточнив 03 липня 2015 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що 25 листопада 2004 року помер його батько ОСОБА_6, після його смерті відкрилась спадщина на ? частину двокімнатної квартири №2а в буд. №31 по вул. Великій Арнаутській (колишня вул. Чкалова) в м. Одесі, яка належала батьку ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 1996 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі №45пр., на стор. №35, за №762. На момент смерті батька йому було 15 років. Йому стало відомо, що за заявою дружини батька, відповідачки ОСОБА_4, про прийняття спадщини від 14 січня 2005 року була заведена спадкова справа №11/2005 до майна померлого батька та 07 травня 2005 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. 20 березня 2015 року він звернувся до Другої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримав відмову у звязку з тим, що відповідачка ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право на спадщину на всю ? частину спадкового майна. Оскільки на момент смерті батька він був неповнолітнім, то вважається таким, що прийняв спадщину у встановлений законом строк й має право на спадщину з часу її відкриття. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 травня 2005 року, видане відповідачці, порушує його право на ? частину спадкового майна. Відповідачка не визнає його права на спадщину, тому він вимушений звернутись до суду за захистом свого права.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 392, 1267, 1268, 1269, 1296 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 07 червня 2005 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за номером в реєстрі №3-1604, на ? частину квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, яка належала померлому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, загальною площею 29,3 кв.м., та яка складається в цілому з двох жилих кімнат житловою площею 20,4 кв.м.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на ? частину квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, яке було прийнято на підставі надання державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за номером в реєстрі №3-1604; визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, яка належала померлому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, загальною площею 29,3 кв.м., та яка складається в цілому з двох жилих кімнат житловою площею 20,4 кв.м. (а.с. 1-4, 61).

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5, проти позову заперечували і в своїх поясненнях зазначали, що позов є необґрунтованим, та надали суду заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України, зазначивши, що згідно п. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Втім позивач звернувся до суду з позовом після спливу семи років після його повноліття, а його, позивача, доводи про необізнаність про існування нерухомого майна у батька не є поважними для поновлення строку позовної давності й при цьому позивач не довів, що існували якісь надзвичайні і непереборні обставини, які б перешкоджали йому довідатися про порушення свого права на спадщину (а.с. 22, 77).

Представник третьої особи, Управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області, в судове засідання не зявився, але надав заяву, у якій зазначав, що реєстрація права власності за ОСОБА_4 на ? частину квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі була вчинена, а тому необхідно застосовувати абзац другий п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року №1141, згідно з яким у разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах та вносить запис про скасування державної реєстрації прав (а.с. 80-81).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 07 червня 2005 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за номером в реєстрі №3-1604, на ? частину квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, яка належала померлому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, загальною площею 29,3 кв.м., та яка складається в цілому з двох жилих кімнат житловою площею 20,4 кв.м., скасував державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину, проведену 08 червня 2005 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, номер спадкової справи у спадковому реєстрі: 3847600; спадкодавець ОСОБА_6, дата народження: 05.10.1958 року, дата смерті: 25.11.2004 року; номер у спадковому реєстрі свідоцтва про право на спадщину: 36702247, серія та номер бланка ВСС249648, дата видачі свідоцтва: 07.06.2005 року, номер в реєстрі нотаріальних дій: 3-1604, визнав за позивачем право власності на ? частину квартири № 2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, яка належала померлому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, загальною площею 29,3 кв.м., житловою площею 20,4 кв.м., що складається з двох житлових кімнат площами 10,1 кв.м. та 10,3 кв.м.; кухні площею 3,7 кв.м.; туалету площею 1,8 кв.м., коридору площею 3,4 кв.м., стягнув з ОСОБА_4 на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 743,60 гривень (а.с. 115-118).

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, суд безпідставно не врахував те, що позов є необґрунтованим і не застосовав правила позовної давності (а.с. 49-54).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК).

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У абзацах 1 та 3 п. 27 постанови №7 Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року Верховний Суд України зазначив, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обовязком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2004 року помер батько позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 (а.с. 4), після його смерті відкрилась спадщина на ? частину двокімнатної квартири №2а в буд. №31 по вул. Великій Арнаутській (колишня вул. Чкалова) в м. Одесі, яка належала батьку ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 1996 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі №45пр., на стор. №35, за №762 (а.с. 6).

На момент смерті батька ОСОБА_6 позивачу виповнилось 15 років (а.с. 9).

14 січня 2005 року дружина ОСОБА_6, відповідачка ОСОБА_4, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та була заведена спадкова справа №11/2005 до майна померлого батька (а.с. 27-54), але приховала від державного нотаріуса про наявність спадкоємця за законом першої черги сина померлого позивача, який на той час був неповнолітнім, що вбачається з спадкової справи (а.с. 28).

07 травня 2005 року відповідачка ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, яке було видано державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за номером в реєстрі №3-1604 на імя та зареєстрована в Спадковому реєстрі 08.06.2005 року за номером у спадковому реєстрі 36702247, про що було сформовано ОСОБА_8 про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №386141 від 08.06.2005 року (а.с. 50-51).

20 березня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Другої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримав відмову у звязку з тим, що відповідачка ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право на спадщину на всю ? частину спадкового майна (а.с. 11).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Набуття (надання) повної цивільної дієздатності неповнолітньою особою не є підставою для того, щоб вважати її повнолітньою. У звязку із цим вона має вважатися такою, що прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК.

Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Відповідачка ОСОБА_4 не визнає права позивача на частину спадщину.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 доведено в судовому засіданні те, що він на момент відкриття спадщини був неповнолітнім й вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька та з моменту його смерті має право на спадкове майно, свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 травня 2005 року, видане відповідачці, порушує його право на ? частину спадкового майна, оформити спадщину в нотаріальної конторі він можливості немає й тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України позивач має право на захист судом невизнаного права шляхом визнання свідоцтва право на спадщину за законом недійсним, скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на ? частину спадкового майна в порядку спадкування за законом після смерті батька, померлого 25 листопада 2004 року.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, що є підставою для відмови у позові, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч. 4 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У частинах 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач ОСОБА_9 не відмовився від спадщини й є таким, що прийняв спадщину в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), а тому відповідачка ОСОБА_4 не мала права на спадкування ? частини квартири №2А в будинку №31 по вулиці В. Арнаутській у м. Одесі, а лише на ? частину цієї квартири.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_3 не пропустив строк позовної давності, оскільки згідно з положеннями ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тому правовідносини із спадкування носять тривалий характер з 25.11.2004 року.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-32цс12, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Безпідставними є і твердження представника відповідачки ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що відповідачка ОСОБА_4 мала право на спадкування, тому їй правомірно видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спадкового майна й згідно із ст. 217 ЦК України свідоцтво про право на спадщину суд повинен був визнати недійсним частково, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції вона має право на ? частину цього майна й вказане свідоцтво видано їй з порушенням прав позивача на частину спадщини, у даному випадку ст. 217 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин.

Помилковими є і посилання представника відповідача на те, що позивачем неправильно був обраний спосіб захисту порушеного права, й йому необхідно було звернутись до суд з вимогами про перерозподіл спадщини згідно із ст. 1280 ЦК України

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_8

ОСОБА_2