У х в а л а

20 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - відділ Держземагенства у Броварському районі Київської області, про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання недійсними рішень селищної ради та державних актів на право власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_8 Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташованих по АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги після його смерті є вона, її брат ОСОБА_9 та сестра ОСОБА_10 Позивач та ОСОБА_9 прийняли спадщину у встановленому законом порядку. 8 жовтня 1981 року їм видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок. Їх сестра ОСОБА_10 спадщину після смерті батька не прийняла.

Рішенням Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 19 січня 2010 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою. Рішенням Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 07 жовтня 2010 року затверджено проекти землеустрою та передано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 земельні ділянки площею 0,15 га кожній, а рішенням Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 25 листопада 2011 року ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою. На підставі вказаних рішень селищної ради були виготовлені, зареєстровані та видані відповідачам державні акти на право власності на землю.

Посилаючись на те, що вказані вище рішення селищної ради порушують її права як власника та спадкоємця за законом, позивачка просила визнати їх недійсними, визнати державні акти на право власності на землю, що були видані на підставі вказаних рішень, недійсними, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного вище житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано рішення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 19 січня 2010 року, рішення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 25 листопада 2011 року та рішення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 7 жовтня 2010 року недійсними. Визнано державні акти на право власності на земельні ділянки, видані ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсними.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 січня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 29 січня 2014 року скасовано, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2013 року залишено без змін.

У лютому 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема ст. ст. 65, 77, 78, 90, 91, 101, 102, 106-1 ЗК УРСР 1970 року, ст. 67 ЗК України 1990 року, ст. 120 ЦК УРСР 1963 року.

До заяви про перегляд судового рішення як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, додано копії: ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року у справі за позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод та позовом про визнання частково недійсними свідоцтв про право власності, їх реєстрацію та визнання права власності; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2014 року у справі за позовом про часткове скасування рішення сільської ради, оформлення права власності на житловий будинок, часткове скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року у справі за позовом про визнання права власності на будинок в порядку спадкування та за позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2013 року у справі за позовом про виселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні майном; за позовом про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2012 року у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2012 року у справі за позовом про визнання порядку користування земельною ділянкою; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року у справі за позовом про визнання недійсним та скасування рішення міської ради та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку; ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі за позовом про визнання частково недійсними рішень та свідоцтва про право власності на будівлі.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

З наданої до суду копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2013 року, якою залишено в силі рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2012 року у справі за позовом про виселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні майном; за позовом про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, встановлено, що спадкове майно не відносилось до колгоспного двору, а відносилось до робітничого двору, а тому до спірних правовідносин обґрунтовано застосовано положення Закону України «Про власність» та відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалюючи судове рішення у вказаній справі, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ст. 120 ЦК УРСР 1963 року колгоспним двором визнавалося сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб, а майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, по вказаній справі встановлено, що спадкове майно відносилось до робітничого двору, відтак до спірних правовідносин не підлягали застосуванню положення ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, а застосовувались норми Закону України «Про власність».

З наданої до суду копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року у справі за позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод та позовом про визнання частково недійсними свідоцтв про право власності, їх реєстрацію та визнання права власності, встановлено, що постановляючи ухвалу, суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Тобто, судам для правильного вирішення спору по суті необхідно з'ясувати не втратили право на свою частку у майні колгоспного двору його члени, а цьому повинно передувати з'ясування обставини приналежності майна суспільної групи господарства до колгоспного двору. При цьому суд касаційної інстанції дійшов зазначених висновків з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14, якою зазначено, що при вирішенні судами спору про право власності на майно колишнього колгоспного двору застосування норм ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим.

Крім того, без з'ясування обставин приналежності майна до тієї чи іншої групи господарств неможливо вірно застосувати положення норм ст. ст. 65, 67, 90, 91, 106-1 ЗК УРСР 1970 року, оскільки перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою і в такому випадку надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог ЗК УРСР 1970 року.

Таким чином, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2013 року та від 17 грудня 2014 року, суд касаційної інстанції прийшов до протилежних правових висновків ніж ті, що містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року, в якій неоднаково застосовано вищевказані норми матеріального права та яку просить переглянути заявник.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що цивільна справа підлягає допуску до провадження Верховного Суду України, оскільки у наведених рішеннях судів касаційної інстанції вбачається неоднакове застосування норм матеріального права, а саме: ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, ст. ст. 65, 67, 90, 91, 106-1 ЗК УРСР 1970 року, ст. 392 ЦК України, у справах де є тотожними предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини.

Керуючись ст. ст. 355, 356 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Допустити до перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - відділ Держземагенства у Броварському районі Київської області, про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання недійсними рішень селищної ради та державних актів на право власності на земельні ділянки.

Копію ухвали із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова