УХВАЛА

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагентства у Путильському районі Чернівецької області, Конятинська сільська рада Путильського району Чернівецької області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3, звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1996 року його мати, ОСОБА_5, а після її смерті він на умовах оренди користується земельною ділянкою площею 0,85 га в урочищі Бездуги Путильського районного суду Чернівецької області та сплачує відповідні податки. На його неодноразові звернення із заявою про виділ йому указаної земельної ділянки, Конятинською сільською радою Путильського районного суду Чернівецької області йому було відмовлено. У процесі оскарження рішення сільської ради йому стало відомо, що спірна земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_4 відповідно до державного акта, виданого на підставі рішення указаної сільської ради від 8 лютого 2002 року, якого фактично не існує та яка суперечить протоколу від 18 квітня 2000 року № 2 загальних зборів колгоспників колгоспу «Прогрес».

Посилаючись на указані обставини, позивач просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку, виданий на ім'я відповідача та скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), а захист порушених прав власника на землю реалізується шляхом звернення його до суду з вимогою про визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним.

Проте повністю погодитись із такими висновком суддів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі рішення Конятинською сільською радою Путильського районного суду Чернівецької області від 8 лютого 2002 року ОСОБА_4 20 липня 2002 року отримав державний акт на право приватної власності на землю у розмірі 1,50 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться у межах указаної сільської ради. Зазначене рішення сільської ради не скасовано.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що з 1996 року його мати, ОСОБА_5, а після її смерті він на умовах оренди користується земельною ділянкою площею 0,85 га в урочищі Бездуги Путильського районного суду Чернівецької області і просив виділити йому цю земельну ділянку.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Частина перша ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У у ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, ст. ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, гл. 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-33 цс 13 від 22 травня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; зокрема доводів позивача про те, чи є позивач законним користувачем спірної земельної ділянки та чи порушено його право землекористування видачею відповідачу указаного державного акта, зазначених позивачем підстав недійсності державного акта, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав невірного обрання позивачем способу захисту, передбаченого ст. 16 ЦК України.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко