Справа № 308/5982/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом та просила стягнути ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісяця на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

ОСОБА_1 подав на рішення суду апеляційну скаргу в якій ставить вимогу перед апеляційною інстанцією про необхідність зміни рішення суду в частині зменшення розміру аліментів на утримання сина. Скаргу мотивує тим, що рішення ухвалено в порушення вимог норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 у свою чергу також подала апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно зміни рішення суду в частині збільшення суми щомісячних аліментів та стягнення аліментів за минулий час. Мотивує свої, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 підтримала, вимоги своєї апеляційної скарги, яку просила задоволити, оскільки висновок суду в частині встановленого розміру аліментів не відповідає обставинам справи. Апеляційну скаргу позивачки заперечила.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи своєї скарги й просили задоволити таку. Оскільки, відповідач повинен утримувати свого сина на відповідному матеріальному рівні. Стан його здоров'я не являється таким, що перешкоджає сплачувати аліменти, менше заявленої суми. Виходячи із цього, вважають апеляційну скаргу відповідача, безпідставною.

У судове засідання апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, і заяви про відкладення розгляду справи не подавав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за його відсутності.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами розірвано, але від шлюбу народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який знаходиться на повному утриманні позивачки. Постійних доходів відповідач не має, а тому, аліменти слід стягувати у твердій грошовій сумі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційні скарги слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За правилами ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обов'язком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

За змістом ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд ураховує в тому числі : стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення по справі.

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що згідний сплачувати аліменти частково. Такої ж позиції притримується, і в апеляційній скарзі та згідний сплачувати щомісячно аліменти в сумі 200 гривень.

У 2014 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1032 гривень на дитину віком до 6 років.

А звідси, батьки мають обов'язок утримувати свою дитину матеріально на рівні не нижчому за розмір прожитковий мінімум на одну особу відповідного віку.

Заперечуючи частково визначений судом розмір аліментів на утримання сина, відповідач посилається на ту обставину, що останнім часом постійно хворіє, зараз ніде не працю й проживає з батьками та фактично залежить від матеріального утримання свого батька. Таким чином, його матеріальне становище не дозволяє йому забезпечувати належне утримання малолітнього сина.

За таких обставин, вважає, що суд першої інстанції повинен був встановити розмір аліментів у розмірі меншому ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виходячи із приписів ч. 3 ст. 184 СК України.

Проте, наведені доводи не слугують тією підставою, яка б дозволяла суду стягувати аліменти нижче прожиткового мінімуму, оскільки такий мінімум і є тим мінімальним розміром, який дає змогу дитині забезпечити певен рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку.

Та крім цього, відповідачем не надано суду доказів того, що останній не може працювати у зв'язку із хворобою, чи що перебуває у пошуках роботи, відповідної стану здоров'я або що перебуває на обліку Ужгородського МРЦЗ як особа, що шукає роботу аби мати можливість виконувати свій обов'язок по утриманню свого сина.

Також із матеріалів справи не убачається й такі докази не надано відповідачем, що за станом здоров'я не в змозі сплачувати аліменти в достатньому розмірі, чи являється непрацездатним через інвалідність. Отже, ОСОБА_1 будучи молодою за віком особою не має протипоказань щодо належного та своєчасного матеріального забезпечення власної малолітньої дитини.

За цих обставин, усунення апелянта від надання сину достатньої матеріальної допомоги не може являтись перепоною для останнього по невиконанню ним свого обов'язку з належного утримання дитини до досягнення ним повноліття. Оскільки, таке матеріальне утримання дитини з боку батьків, забезпечує їй фізіологічний розвиток, і вона повністю залежить від наявності такого утримання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з розміром аліментів визначених судом першої інстанції, так-як такий відповідає мінімальному прожитковому мінімуму в частині, яка припадає на одного з батьків дитини.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги позивачки, колегія суддів зазначає таке.

Згідно вимог ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Із цього слідує, що батьки обоюдно, повинні забезпечити утримання дитині яке не повинно бути меншим за прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років, який на момент пред'явлення позову становить 1032 гривні на місяць.

Позивачка зазначила, що дохід, який вона отримує не дозволяє їй повністю забезпечити фізичний розвиток сина, і надавати належне медичне лікування.

В той же час, визначаючи розмір аліментів у сумі 1500 грн., щомісяця, які просила стягувати з відповідача, позивачка не навела об'єктивних обґрунтувань стягнення саме такого розміру аліментів. Який до того ж є значно вищим за прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років, та який не відповідає реальним можливостям відповідача.

Стосовно коштів у сумі 5000 грн. за проведення генетичної експертизи то такі відповідач позичив у ОСОБА_1, що стверджується розпискою від 20.09.2014 року, а.с. 214.

Відносно стягнення аліментів за минулий час (березень-травень 2014 року) то суд першої інстанції підставно відмовив у стягненні таких за цей період. Оскільки, позивачка не надала суду доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів із відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати як того вимагає ч. 2 ст. 191 СК України.

Оскільки, апеляційна скарга позивачки не знайшла свого підтвердження, а тому не може бути задоволеною.

Позаяк доводи апелянтів не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________