Справа № 761/7330/15-ц
Провадження №2/761/4165/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди.

Позивач зазначила, що вона, починаючи з 01.09.2010 року, працює у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» державного підприємства «Вугілля України» на посаді провідного економіста аналітичного відділу.

Державне підприємство «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр», де раніше працювала Позивач з 01.09.2010 р. було реорганізовано у Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України», до якого переведена Позивач на таку ж посаду.

Розділом 3. Положення про Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційного інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» (надалі - "Положення").визначено правовий статус Підрозділу, а саме: п. 3.2.Положення встановлено, що підрозділ не є юридичною особою.

Статтями 15 та.24 Закону України "Про оплату праці" та ст. 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки. Станом на дату звернення до суду, Відповідач нарахував Позивачу заробітну плату за період з 1 листопада 2014 року до 31 січня 2015 року в сумі 14702,79 грн., до виплати - 11680,00 грн., що підтверджується довідкою № 34/15 від 16.02.2015 р. яка Позивачу не була виплачена.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що додаткову заробітну плату визначено як винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, а також включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до Положення про преміювання за основні результати господарської діяльності Підприємства Позивачу мала нараховуватись та виплачуватись поточна премія, оскільки за вказаний період вона належно виконував свої трудові обов'язки та з боку Позивача будь-яких порушень не було зафіксовано.

Тобто, окрім основної заробітної плати Позивачу за період листопад 2014 року - січень 2015 року мала бути виплачена премія у розмірі 50% від посадового окладу, як визначено додатком № 6 до Колективного договору. Сума премії до виплати, складає 5520,21 грн., які Позивачу не було виплачено.

Позивачу не було у встановленому законом порядку повідомлено про зміни починаючи з листопада 2014 року умов оплати праці в частині преміювання в бік погіршення.

Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі Відповідача перед Позивачем за період з 1 листопада 2014 року до 31 січня 2015 року станом на день звернення до суду складає 17200,21 грн.

Стаття 237-1 Кодексу законів України про працю передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Той факт, що Відповідач до теперішнього часу в надскладних для Позивача обставинах, що склались на території проведення антитерористичної операції, не провів із Позивачем повний розрахунок, заподіяло йому величезні моральні страждання. По-перше, мешкаючи в іншому місті, Позивач щоденно мав витрачати кошти на оплату послуг міського транспорту, а у деяких випадках, враховуючи наявність в регіоні небезпеки для власного життя і здоров'я, послуг приватного таксі. За таких обставин, ця сума була і залишається значною в бюджеті Позивача. По-друге, Позивач увесь час переживав з приводу існування своєї родини, яка через брак коштів була позбавлена нормального життєвого забезпечення, до якого вона звикла (неможливість придбати якісні продукти харчування, засоби особистого догляду, оплатити освітні послуги, послуги з охорони здоров'я). По-третє, психологічна напруженість, яка викликана у Позивача відсутністю основного джерела його доходу, призвела до неможливості нормального та регулярного спілкування з близькими людьми. Тому вважає, що Відповідач зобов'язаний відшкодувати Позивачу моральну шкоду в розмірі 8000 грн.

З метою отримання правової допомоги щодо вирішення питання про стягнення заробітної плати, Позивачем було укладено договір про надання послуг з представництва інтересів в суді (послуги адвоката), за яким за підготовку позовної заяви та надання правової допомоги до початку судового розгляду справи Позивач має сплатити адвокату 3000 грн..

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила:

1. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 1 листопада 2014 року до 31 січня 2015 року в сумі 17200,21 грн. сімнадцять тисяч двісті гривень 21 коп.)., з яких 11680,00 грн. (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят гривень 00 коп.) - основна заробітна плата, 5520,21 грн. (п'ять тисяч п'ятсот двадцять гривень 21 коп.) - додаткова заробітна плата.

2. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. (вісім тисяч гривень 00 коп.).

3. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (адреса: "601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 коп.).

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В ході судового розгляду на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому просить відмовити позивачу в задоволенню позовних вимог посилаючись на те, що ВП «ГІРЦ» утворено за наказом ДП «Вугілля України» від 02.08.2010 № 40 на підставі наказу від 14.05.2010№ 149 «Про припинення діяльності ДП «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр». На сьогоднішній день Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» зареєстрований та здійснює свою діяльність у м. Макіївка Донецької області. Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», що введений в дію Указом Президента України від 14.11.2014 року державні підприємства та організації на цій території припиняють свою діяльність із вивезенням майна. У зв'язку з цим, ДП «Вугілля України» надавало рекомендації керівнику Підрозділу щодо оптимізації структури ВП «ГІРЦ» шляхом звільнення працівників сектору збору інформації, працевлаштування яких неможливе. Однак до рекомендацій керівник Підрозділу не прислухався, що призвело до ситуації коли працівники, в тому числі позивач, не виконують певний обсяг роботи, підприємство фактично простоює, а заробітна плата нараховується. Дебіторська заборгованість, яка виникла у ВП «ГІРЦ» є виключно результатом діяльності його керівництва, а тому саме ВП «ГІРЦ» повинно відповідати за невиплату заробітної плати позивачу, тому підстави для її стягнення з ДП «Вугілля» відсутні.

В судовому засіданні 09.11.2015 року судом прийнято збільшення позовних вимог:

1. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої (адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 1 листопада 2014 року до 31 травня 2015 року в сумі 34 791,17 грн. (тридцять чотири тисячі сімсот дев'яносто одна) грн. 17 коп.

2. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (адреса: 01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

3. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) середній заробіток за весь час затримки виплати сум при звільненні з 31 травня 2015 р. по 26 жовтня 2015 р., що на момент підписання цієї заяви складає 24 822,56 (Двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять дві грн. 56 коп.).

4. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що на момент підписання цієї заяви складає 413,48 (Чотириста тринадцять грн. 49 коп.).

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В судовому засіданні представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги та просив їх задовольнити, з підстав викладених у заяві про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на свої письмові заперечення проти позову.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом № 27/к від 01.09.2010 року ОСОБА_1 переведено на посаду провідного інженера з 01.09.2010 року (а.с. 16).

У відповідності до наказу №23-к від 31.05.2015 року в зв'язку з ліквідацією підприємства, ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного економіста аналітичного відділу з 31.05.2015 року згідно п. 1 ст.40 КЗпПУ.

Між тим, позивачу не була виплачена заробітна плата за останній його період роботи на підприємстві Відокремлений підрозділ «галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» за період з 01.11.2014р. по 31.05.2015р., що не заперечується сторонами в судовому засіданні та вбачається із письмових заперечень відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Однак, всупереч наведеним законодавчим нормам, при звільненні позивача ДП «Вугілля України» не здійснило розрахунок з ОСОБА_1 в повному обсязі за період її працевлаштування в ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» по день звільнення, тобто з 01.11.2014р. по 31.05.2015р. в розмірі коштів до виплати за виключенням податків, зборів та інших платежів становить - 34791,17 грн., що підтверджується довідкою 162/15 від 10.06.2015р.

Положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оскільки суду не було надано доказів того, що відповідач станом на день звернення до суду і винесення рішення в повному розмірі розрахувався по заборгованості з заробітної плати з позивачем та у відсутність даних про фактичне невиконання своїх службових обов'язків та інших поважних причин не виплати заробітної плати, а тому суд вважає позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають задоволенню та на користь позивача з ДП «Вугілля України» підлягають стягненню за період з 01.11.2014р. по 31.05.2015р. кошти заробітної плати за виключенням податків, зборів та інших платежів в розмірі боргу - 34791,17 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги та вважає помилковими посилання представника відповідача у запереченнях проти позову на відсутність обов'язку ДП «Вугілля» сплачувати заборгованість з заробітної плати позивачу та наведені ним підстави для стягнення таких виплати виключно з підприємства, де працювала позивач, ВП «ГІРЦ» з огляду на наступне.

Так, як встановлено судом, позивач дійсно була прийнята на роботу та була звільнена з ВП «ГІРЦ», яке є структурним підрозділом ДП «Вугілля України», що підтверджується відповідним Положенням від 21.09.2010 року, згідно п.3.2 якого такий підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього положення і Статуту підприємства. Крім того, вказаний структурний підрозділ є державним підприємством і фінансується коштами на виплату заробітної плати з фондів ДП «Вугілля», на що вказує переписка вказаного підрозділу із відповідачем з проханням надати кошти на ці цілі та їх часткове перерахування.

При вирішення позовних вимог в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховано наступне.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було заробітну плату, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати.

Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за останні два повних місяці, що передують звільненню в сумі - 4313,02 грн. за березень, та 4995,24 грн. за квітень (довідка від 10.06.2015 року за №162/15), сума яких підлягає діленню на за відпрацьовані 21+21 робочих днів за цей період, що становить 221,63 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, яка підлягає множенню на кількість робочих днів затримки - 112 днів, а саме з 02.06.2015 року по 09.11.2015 року. Таким чином, сума середнього заробітку розрахунку при звільненні становить -24822,56 грн., яка також підлягає стягненню з ДП «Вугілля».

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на оплату заробітної плати, суд, перевіривши наданий представником позивача розрахунок на відповідність Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі - 413,48 грн.

Сума компенсації працівникам здійснюється відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При розрахунку використовується статистична інформація Державного комітету статистики України, опублікована на сайті www.ukrstat.gov.ua. та зазначена у наступному розрахунку.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконногозвільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Представник позивача зазначає, що у зв'язку із порушенням прав позивача ОСОБА_1 зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 10 000,00 грн. Пояснив суду, що в умовах АТО заробітна плата являється єдиним джерелом її існування, що спричиняє позивачу психологічне напруження.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, позивач зазнала душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, що її було спричинено боку відповідача.

В той же час представником позивача не надано доказів на підтвердження завдання душевного болю та психічних страждань, а також відсутності життєвого спокою.

А згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні даної позовної вимоги.

Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведенні у позовній заяві, суд вважає, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01 листопада 2014 року по 31 травня 2015 року в розмірі - 34791,17 грн.,; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2015 року по 26.10.2015 року в сумі - 24822,56 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушеннями строків її виплати за період з 01.11.2014 року по 31.05.2015 року в сумі - 413,47 грн., а всього в розмірі - 60027 (шістдесят тисяч двадцять сім) гривні 21 коп., оскільки вони є обґрунтованими та відповідають вимогам законодавства.

На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню.

В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 599,00 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 56-61, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди - задовольнити частково.

1. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України», адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 листопада 2014 року до 31 травня 2015 року в сумі 34 791,17 грн. (тридцять чотири тисячі сімсот дев'яносто одну) грн. 17 коп.

2. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України», адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, середній заробіток за весь час затримки виплати сум при звільненні з 31 травня 2015 р. по 26 жовтня 2015 р., що на момент підписання цієї заяви складає: 24 822 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять дві) грн., 56 коп.

3. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України», адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 4, на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що на момент підписання цієї заяви складає 413 (чотириста тринадцять) грн., 49 коп.

4. Стягнути з Державного підприємства «Вугілля України», адреса: 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.4, на користь держави судовий збір в сумі 599,00 (п"ятсот дев"яносто дев"ять) грн. 00 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Вугілля України» моральної шкоди в розмірі 10 000 (десять тисяч гривень) 00 коп., відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційному суду м. Києва через суд

першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.