Справа №474/71/15-ц 23.02.2015 23.02.2015 23.02.2015
Провадження №22-ц/784/594/15 Головуючий у І інстанції Тихоненко М.І.
Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

23 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Орельською Н.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року, постановлену у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про звільнення житлового приміщення і виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу, -

у с т а н о в и л а :

19 листопада 2014 року ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 первісний позов про звільнення житлового приміщення і виселення їх з нього без надання іншого житла, який обґрунтувала наступним.

На підставі договору купівлі-продажу № 1956 від 11 грудня 2008 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

В травні 2010 року між нею та відповідачами в усній формі було укладено попередній договір, яким досягнута домовленість про придбання останніми зазначеного будинку в строк до 01 грудня 2010 року.

На підтвердження дійсності намірів, відповідачі сплатили їй аванс у розмірі 2 500 доларів США, а вона передала будинок у їх безпосереднє володіння та користування.

Проте, станом на 01 грудня 2010 року, з вини покупців, договір купівлі-продажу будинку так і не було укладено.

На її неодноразові прохання укласти вищевказаний договір і сплатити залишок ціни будинку, відповідачі ніяк не реагують.

При цьому, вони не бажають і виселитися з нього.

Посилаючись на викладенні обставини, просила виселити їх із спірного будинку за судовим рішенням.

16 січня 2015 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_3 зустрічний позов, про стягнення суми авансу, який обґрунтувала наступним.

Вона, дійсно, в усній формі уклала з відповідачем за зустрічним позовом попередній договір, за яким домовилася, що після виготовлення ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на будинок та на земельну ділянку, на якій він знаходиться, укладуть договір-купівлі продажу названих об'єктів. При цьому, нею, в якості авансу, було сплачено тій 2 500 доларів США.

Проте, через недотримання ОСОБА_3 обов'язку з правового оформлення будинку та земельної ділянки, основний договір купівлі-продажу так і не відбувся.

У зв'язку з останньою обставиною, ОСОБА_3 поставила питання про їх виселення з будинку, але при цьому, відмовляється повернути авансовану нею грошову суму.

Посилаючись на виписане, просила стягнути з відповідача за зустрічним позовом 37 765 гривень 11 копійок та понесені нею судові витрати.

У той же день, ОСОБА_2, подала заяву про забезпечення зустрічного позову, в якій просила накласти арешт на спірний житловий будинок, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року цю заяву було повернуто заявнику, як таку, що не відповідає вимогам процесуального законодавства.

ОСОБА_2 подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати, а заяву про забезпечення позову повернути до того ж суду 1 інстанції для повторного її вирішення.

Апеляційну скаргу слід задовольнити у повному обсязі з наступних підстав.

Повертаючи ОСОБА_2 заяву про застосування заходів забезпечення позову, районний суд виходив з того, що вона не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, щодо форми та змісту таких заяв, а тому він позбавлений можливості її вирішити, у зв'язку з чим вимушений поступити саме так, як викладено у резолютивній частині оскарженої ухвали.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими, необґрунтованими й незаконними.

Відповідно до статей 151-154 ЦПК України, пунктів 1-4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову -- це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання норм чинного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд у разі необхідності, на будь-якій стадії розгляду справи, за умови, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення, може забезпечити позов, застосувавши один або декілька видів забезпечення.

За змістом ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Зокрема, в ній повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Якщо заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, суд має право повернути її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Як вбачається із заяви позивача про забезпечення позову, вона відповідає вимогам процесуального закону щодо її змісту та форми, а тому повинна була вирішуватися суддею відповідно до вимог закону.

Натомість, суддя Врадіївського районного суду Миколаївської області безпідставно, без вирішення, повернув її заявникові, позбавивши того можливості в установлений законом спосіб забезпечити свої позовні вимоги.

Названі суддею недоліки повернутої заяви не є такими, що давали суду право на вчинення оскаржуваної ОСОБА_2 процесуальної дії.

Частина з них, наприклад, вимога про надання відомостей щодо вартості спірного будинку, який є власністю іншої особи, фізично не могла бути виконана заявником, оскільки вона не має правоустановчих документів на нього і як користувач не може провести його оцінку. Інші вимоги, наприклад, щодо оцінки співмірності позовної вимоги з вартістю спірного майна, взагалі не може адресуватися учаснику справи, оскільки питання співмірності вирішує суд самостійно, на власний розсуд.

За таких обставин і відповідно до ст.ст. 151, 153, 301, 304, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2015 року скасувати і повернути заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову для вирішення по суті.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: