У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 23 травня 2008 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 70 000 дол. США зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та зі строком повернення кредиту до 22 травня 2028 року. Додатковою угодою до зазначеного договору від 17 лютого 2009 року кредит було реструктуризовано та встановлено остаточну дату погашення кредиту до 23 грудня 2033 року. На забезпечення належного виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору, 23 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки відповідно до умов якого, останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору.

Оскільки відповідачі належним чином не виконують умови кредитного договору, станом на 20 вересня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 85 462,78 дол. США, що еквівалентно 683 104 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, а також враховуючи, що відповідачі добровільно не сплатили заборгованість за кредитним договором, на вимоги позивача про дострокове виконання грошового зобов'язання не реагували, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 683 104 грн.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2014 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 683 104 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині солідарного стягнення заборгованості та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_8 відмовити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суди виходили із того, що відповідачі належним чином не виконували умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що 23 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 70 000 дол. США зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та зі строком повернення кредиту до 22 травня 2028 року (а. с. 6-10).

На забезпечення належного виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору, 23 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки відповідно до умов якого, останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору (а. с. 18-19).

17 лютого 2009 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 23 травня 2008 року, якою встановлено дату остаточного погашення кредиту - 23 грудня 2033 року, а також змінено розмір процентної ставки з 13% до 7% на період з 17 лютого 2009 року по 16 лютого 2010 року (а. с. 14).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із розрахунку заборгованості до кредитного договором від 23 травня 2008 року вбачається, що станом на 20 вересня 2013 року заборгованість ОСОБА_7 перед позивачем становить 85 462,78 дол. США, що еквівалентно 683 104 грн (а. с. 25-28).

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Пунктом 5.1 договору порука від 23 травня 2008 року встановлено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3.4 зазначеного договору поруки, у випадку невиконання боржником повністю або частково всіх або окремих боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, банк має право звернутись до поручителя з письмовою вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині.

Згідно із роз'ясненнями п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Зі змісту договору поруки вбачається, що строк її припинення не встановлено, тому згідно з вимогами вказаних вище норм матеріального права, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не пред'явить вимоги до поручителя.

Із матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що 1 жовтня 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслав боржнику та поручителю вимоги про виконання грошового зобов'язання, у яких зазначалось, що відповідно до пункту 9 кредитного договору банк вимагає протягом шістдесяти календарних днів здійснити дострокове погашення кредитної заборгованості у повному обсязі (а. с. 21, 22). Зазначені вимоги були отримані відповідачами 4 жовтня 2012 року (а. с. 23).

Стягуючи солідарно із боржника та поручителя заборгованість за кредитним договором, суди вищезазначеного не врахували, не звернули уваги на те, що банк пред'явив до боржника та поручителя вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, доводи ОСОБА_8 про припинення поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України судами не було перевірено.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко