У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на частину домоволодіння; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, третя особа - ОСОБА_5, про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він з 2001 року відкрито володіє житловим будинком АДРЕСА_1, а тому має право отримати його у власність за набувальною давністю.

У листопаді 2013 року до суду з указаним вище зустрічним позовом звернувся ОСОБА_4 та просив усунути перешкоди у здійсненні права приватної власності, посилаючись на те, що він є власником 3/5 частини будинку АДРЕСА_1. За вказаною адресою він зареєстрований з 11 грудня 1981 року по сьогоднішній день, про що свідчать записи в домовій книзі та паспорті. В зв'язку з тяжким станом здоров'я з 2008 року переїхав проживати до своєї дружини ОСОБА_6 у с. Червона Знам'янка Кременчуцького району Полтавської області. В цей час за усною домовленістю дозволив проживати у будинку ОСОБА_3 до 2011 року. Гроші за проживання він сплачував дружині. Однак з 2011 року відповідач протиправно знаходиться в його житлі. Просив ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом примусового виселення ОСОБА_3 з приміщення, що становить 3/5 частини будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 свого права власності шляхом примусового виселення ОСОБА_3 з приміщення, що становить 3/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виникли договірні відносини, вселяючись до спірного будинку ОСОБА_3 знав, що підстав для набуття права власності у нього немає, а тому суд відмовив у задоволенні позову про визнання права власності на частину домоволодіння у порядку ст. 344 ЦК України. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що право власності ОСОБА_4 виникло з моменту державної реєстрації і таке право на час розгляду справи не скасовано, а отже він має право звертатись до суду з позовом про захист своїх прав.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 6 травня 1977 року № 33, виданого Кременчуцьким міськкомунгоспом, ОСОБА_6 була власником 3/5 частини садиби АДРЕСА_1. 8 квітня 1996 року вказане свідоцтво про право власності ОСОБА_6 погашене. Позивач ОСОБА_3 зазначає, що з 2001 року він проживає у спірному будинку АДРЕСА_1 з дозволу ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за позовом про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки відсутні підстави для застосування ст. 344 ЦК України

Висновки суду в цій частині відповідають вимогам матеріального й процесуального права.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновками суду в частині зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2007 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 3/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення 23 квітня 2007 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказане домоволодіння.

Разом з тим судом апеляційної інстанції не було звернуто уваги на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2007 року, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну частину будинку, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, суду слід перевірити наявність або відсутність права у ОСОБА_4 на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині зустрічного позову ОСОБА_4 з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, третя особа - ОСОБА_5, про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

В.А. Черненко