Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Висоцької В.С., Остапчука Д.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Камінь-Каширського району Волинської області в інтересах держави в особі управління екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації до Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_3, треті особи: Державна інспекція сільського господарства у Волинській області, Добренська сільська рада Камінь-Каширського району Волинської області, про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди на землі та зобов'язання повернути земельні ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року прокурор Камінь-Каширського району Волинської області звернувся до суду в інтересах держави, в особі управління екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації з указаним позовом, посилаючись на те, що розпорядженнями голови Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області № 211 від 08 серпня 2006 року і № 382 від 24 грудня 2007 року відповідно надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду, погоджено даний проект та вирішено передати відповідачу в довгострокову оренду земельну ділянку загальною площею 97 га, в тому числі під озером «Сірче» - 94 га та прибережною смугою - 3 га, для риборозведення, вилову риби та рекреаційних потреб в межах Добренської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області за межами населеного пункту на території ландшафтного заказника «Сірче» Камінь-Каширського району Волинської області. На підставі даних розпоряджень між райдержадміністрацією та ОСОБА_3 були укладені договори оренди земельних ділянок: площею 3 га (прибережна смуга озера «Сірче») для рекреаційних потреб від 10 серпня 2008 року; площею 94 га (землі водного фонду озеро «Сірче») для риборозведення від 29 липня 2009 року та проведено їх реєстрацію в Державному реєстрі земель. Посилаючись на те, що зазначені розпорядження та укладені на їх підставі договори оренди земельних ділянок не відповідають вимогам статей 19, 43, 44, 45, 122, 149, 150 ЗК України (чинних на момент виникнення спірних правовідносин), статтям 4 - 6, 11, 15, 17, 19 Закону України «Про оренду землі», статтям 3, 4, 7, 8, 11 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», прокурор просив позов задовольнити.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 29 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2014 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області № 211 від 08 серпня 2006 року «Про надання згоди на розробку проекту відведення водного об'єкта місцевого значення ОСОБА_3 за межами населеного пункту на території Добренської сільської ради», № 382 від 24 грудня 2007 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду озера «Сірче» та передачу її в оренду ОСОБА_3.» і № 243 від 29 липня 2009 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 24 грудня 2007 року № 382». Визнано недійсними договори оренди земельних ділянок: загальною площею 3 га, у тому числі сіножаті - 1,9486 га, чагарники - 1,054 га, що знаходиться на території Добренської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області за межами населеного пункту, укладеного 10 лютого 2008 року між Камінь-Каширською районною державною адміністрацією Волинської області і ОСОБА_3, який зареєстрований у Камінь-Каширському відділі Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 17 квітня 2008 року; загальною площею 94 га, у тому числі під озером «Сірче» - 94 га, яка знаходиться на території Добренської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, укладеного 29 липня 2009 року між Камінь-Каширською районною державною адміністрацією і ОСОБА_3, який зареєстрований у Камінь-Каширському районному відділі ВРФ Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 17 квітня 2008 року. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути орендовані ним земельні ділянки загальною площею 3 га, у тому числі сіножаті - 1,9486 га, чагарники - 1,054 га, що знаходиться на території Добренської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області за межами населеного пункту та загальною площею 94 га, у тому числі під озером «Сірче» - 94 га, яка знаходиться на території Добренської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірні земельні ділянки є землями природно-заповідного фонду і мають особливу природоохоронну цінність, а отже могли бути передані у користування за договорами оренди лише Кабінетом Міністрів України, а не органом місцевого самоврядування, який перевищив межі своїх повноважень. Позовну заяву прокурором подано без порушення строку позовної давності.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

За змістом ст. 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Судами встановлено, що спірні земельні ділянки є землями водного фонду, віднесені до особливо цінних земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення та перебували в державній власності до винесення оскаржених розпоряджень і їх передачі відповідачу в оренду.

Розпорядженнями голови Камінь-Каширської державної адміністрації Волинської області від 08 серпня 2006 року № 211, від 24 грудня 2007 року № 382 ОСОБА_3 давалася згода на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки, водного об'єкта місцевого значення озера «Сірче» з прибережною смугою, розміщеного на території Ландшафтного заказника «Сірче» за межами населеного пункту території Добренської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, затверджувався проект землеустрою щодо відведення йому даної земельної ділянки та вирішено питання про надання її відповідачу у довгострокову оренду для риборозведення, вилову риби та рекреаційних потреб.

На підставі даних розпоряджень між райдержадміністрацією та ОСОБА_3 були укладені договори оренди земельних ділянок від 10 лютого 2008 року та 29 липня 2009 року, якими останньому передано в оренду для рекреаційних потреб 3 га прибережної смуги озера «Сірче» строком на 15 років та 94 га під озером «Сірче» для риборозведення строком на 49 років.

Відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 05 лютого 2014 року Державної інспекції сільського господарства у Волинській області встановлено, що при прийнятті зазначених розпоряджень місцевою райдержадміністрацією було допущено перевищення наданих їй повноважень у галузі земельних відносин (а.с. 24 - 25).

Встановивши вказані обставини, суди дійшли вірного висновку, що оскаржені розпорядження щодо передачі в оренду спірних земельних ділянок природоохоронного призначення та природо-заповідного фонду прийняті райдержадміністрацією з перевищенням наданих повноважень.

Разом з тим, суди належним чином не врахували, що відповідач - Камінь-Каширська районна державна адміністрація Волинської області подала клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 88).

Як встановлено судами, прийняття оскаржуваних розпоряджень та укладення спірних договорів оренди мало місце у період з 08 серпня 2006 року до 29 липня 2009 року.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Дійшовши висновку про дотримання прокурором Камінь-Каширського району Волинської області строку звернення до суду (липень 2014 року), суди зазначили, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли прокуратура дізналася про порушення свого права, а саме - з дня встановлення фактів порушення норм земельного законодавства відповідно до акту перевірки, проведеної в лютому 2014 року Державною інспекцією сільського господарства у Волинській області.

Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Так, відповідач зазначив, що органам, які здійснюють контроль у сфері земельних відносин, зокрема прокурору Камінь-Каширського району Волинської області стало відомо про вказані у справі обставини на підставі листа першого заступника голови Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області від 18 червня 2009 року (а.с. 91), а також на підставі листа голови вказаної районної державної адміністрації від 10 червня 2010 року, а прокуратура звернулась до суду із позовом лише в липні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Так як, застосовуючи ст. 261 ЦК України суди зазначені правила не врахували, невірно встановили обставини справи в цій частині та належним чином не перевірили суб'єктивний момент - коли прокуратура довідалася або суб'єктивно повинна була довідатися про порушене право, тому не можна погодитись з висновком судів про дотримання позивачем позовної давності та відсутності підстав для застосування наслідків її пропуску.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.С. Висоцька

Д.О. Остапчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська