У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Володарсько-Волинської селищної ради, відділу державного земельного агентства у Володарсько-Волинському районі Житомирської області про скасування договору дарування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання права користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 3 червня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, який у подальшому уточнив і просив відновити стан земельної ділянки площею 0,0922 га по АДРЕСА_1, який існував до 28 квітня 2004 року; визнати за ним право користування земельною ділянкою; скасувати договір дарування цієї земельної ділянки від 30 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку.

Позивач посилався на те, що у 1994 році, уклавши договір купівлі-продажу з Володарсько-Волинським «Райсількомунгоспом», він придбав незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1. Разом із будинком до нього перейшло і право користування земельною ділянкою площею 0,0922 га за цією ж адресою.

Проте дана земельна ділянка незаконно перебуває у власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 30 березня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_8

ОСОБА_6 зазначав, що ОСОБА_8 на момент укладення договору дарування не був власником цієї земельної ділянки і не мав права на володіння, користування та розпорядження нею. Позивач вважав, що порушені його права як землекористувача.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 3 червня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Під час розгляду даної справи судами правильно були встановлені обставини у справі, які свідчать про те, що 7 червня 1994 року у Володарсько-Волинській державній нотаріальній конторі між Володарсько-Волинським райсількомунгоспом та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1. Даний договір є чинним. Попередньому власнику вказаного нерухомого майна було виділено під забудову будинку 0,07 га землі. Зазначені обставини встановлені рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2013 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_6 до Володарсько-Волинської селищної ради, Володарсько-Волинського районного відділу земельних ресурсів, ОСОБА_10 про визнання нечинними рішень, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, припинення права власності на земельну ділянку.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлю та споруди за цивільно-правовими угодами укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчудження.

За таких обставин суди вважали, що позивач на законних підставах набув право користування земельною ділянкою, призначеної для обслуговування будинку.

Встановлено, що рішеннями Володарсько-Волинської селищної ради № 31 від 28 квітня 2004 року ОСОБА_10 вказана земельна ділянка була передана в оренду; № 122 від 20 жовтня 2006 року - безкоштовно передана у приватну власність; № 283 від 25 липня 2007 року - затверджено технічну документацію та передано безкоштовно у власність ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,0922 га по АДРЕСА_1. 7 березня 2012 року ОСОБА_10 за нотаріально посвідченим договором подарувала земельну ділянку ОСОБА_8 30 березня 2012 року ОСОБА_8 подарував земельну ділянку ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором.

Дані рішення Володарсько-Волинської селищної ради визнані нечинними та скасовані рішенням Володарсько-Волинського районного суду від 22 квітня 2013 року, яке набрало законної сили (а. с. 10-12, т. 1).

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26 березня 2014 року (а. с. 13-15, т. 1), яке залишено у цій частині без змін рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року (а. с. 17-20, т. 1), визнано недійсним та скасовано договір дарування земельної ділянки від 7 березня 2012 року між дарувальником ОСОБА_10 та обдарованим ОСОБА_8, площею 0,0922 га по АДРЕСА_1. Цим же м рішенням апеляційного суду відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_7 про припинення права власності на вказану земельну ділянку.

Суди встановили, що вимоги позивача в частині скасування договору дарування земельної ділянки від 30 березня 2012 року фактично зводяться до визнання недійсним даного правочину з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України та п. 15 пп. «б» розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України.

Так, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Особи, які вважають себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності чи інших майнових прав», у якій зазначено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Дана обставина була викладена у рішенні апеляційного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними та скасування договорів дарування земельної ділянки та припинення права власності.

Однак, як правильно було встановлено судами, позивач до суду із позовом про витребування майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України не звернувся, тому суди обґрунтовано вважали, позовна вимога про скасування договору дарування земельної ділянки від 30 березня 2012 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_8 та обдарованою ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Разом із цим, вимога ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації земельної ділянки є похідною від вимоги про витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Позивач у своїх вимогах не ставив питання про витребування майна від добросовісного набувача, а тому суди правильно вважали, що вимога позивача про скасування державної реєстрації земельної ділянки також задоволенню не підлягає.

У той же час суди обґрунтовано вважали, що з огляду на встановлені у справі обставини про те, що ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу 7 червня 1994 року придбав незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1. З укладенням цього договору до позивача перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташоване незавершене будівництво. На час розгляду справи договір купівлі-продажу є чинним. За таких обставин суди обґрунтовано вважали, що позивач не позбавлений права власності незакінченого будівництвом житлового будинку та користування земельною ділянкою. Відсутність на даний час на земельній ділянці забудови правового значення не має, так як договір купівлі-продажу від 7 червня 1994 року є чинним. Тому позивач не позбавлений права власності і фактично залишається власником недобудованого будинку та права користування зазначеною земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Такий висновок судів узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 7 листопада 2012 року, у справі № 6-107цс12, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 3 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: