Справа №490/4542/15-ц 07.12.2015 07.12.2015 07.12.2015
Справа № 490/4542/15-ц
Провадження №22-ц/784/2983/15 Головуючий у 1 інстанції Гуденко О.А.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

07 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення коштів, -

у с т а н о в и л а :

15 травня 2015 року ОСОБА_2 предявив зазначений позов до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі Банк), який обґрунтував наступним.

26 листопада 2014 року він в простій письмовій формі уклав з банком договір-заяву № 326933/76405/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 5 міс. в іноземній валюті.

За його умовами Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на Вкладний рахунок № 2630.5.002873.012 у сумі 13 996, 03 доларів США на строк з 26 листопада 2014 року по 26 квітня 2015 року.

За користування внесеними на поточний рахунок коштами Банк зобовязався сплачувати 13.00% річних, які зараховуються Вкладнику на рахунок № 2638.1.002873.014, відкритий у цьому ж Банку.

27 квітня 2015 року, в день закінчення строку зберігання вкладу, він звернувся до відповідача із письмовою заявою про повернення владу та відсотків по ньому, проте той, в порушення умов договору, належні йому грошові кошти не повернув.

Сплативши частково 29 квітня 2015 року відсотки за депозитом в розмірі 148, 82 доларів США, повертати залишок коштів вкладу відповідач відмовляється, і термін їх повернення не називає.

За такого, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти у розмірі 13 996,03 доларів США суми вкладу та нараховані відсотки по вкладу в розмірі 609, 30 доларів США

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року. Крім того, з 04 листопада 2015 року Банк розпочинає виплати вкладникам за договорами, строк дії яких закінчився до 01 листопада 2015 року включно та за договорами поточного банківського рахунку позивач внесений до списків першої черги на отримання коштів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

17 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову

В обґрунтування скарги посилався на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду І інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для задоволення позовних вимог до банку під час запровадження у ньому тимчасової адміністрації немає, оскільки позивачі є його кредиторами, а в силу приписів пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» задоволення вимог кредиторів під час тимчасової адміністрації не здійснюється.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення ухвалено у відповідності з виписаними процесуальними нормами.

Так, в силу статті 41 та пунктів 1, 7 статті 92 Конституції України, статей 316-317, 319, 321, 328 ЦК України - громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону, а також бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд, в незалежності від місця його проживання та місцезнаходження майна.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону і моральних засад суспільства, в тому числі і розмітити належні йому кошти на банківський депозит.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Разом з тим, власність зобов'язує, що означає відсутність у власника права використовувати його на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

При цьому, держава не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається з матеріалів даної справи, 26 листопада 2014 року ОСОБА_2 скористався належними йому правомочностями власника і у простій письмовій формі уклав з Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» договір-заяву № 326933/76405/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік».

За його умовами, Банк прийняв від вкладника 13 996, 03 доларів США, які розмістив на вкладний рахунок № 2630.5.002873.012, зобовязавшись сплачувати, шляхом зарахування на зазначений вкладний рахунок, за користування ними 13.00% річних і повернути 26 квітня 2015 року.

27 квітня 2015 року, в день закінчення строку зберігання вкладу, позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про повернення владу та відсотків по ньому, проте той, в порушення умов договору, належні йому грошові кошти не повернув.

Сплативши 29 квітня 2015 року частину нарахованих відсотків за депозитом у розмірі 148, 82 доларів США, Банк, пославшись на відсутність готівки, відмовився повертати залишок коштів вкладу, при цьому не називаючи терміну їх повернення.

У звязку з цим, ОСОБА_2 і звернувся до суду за судовим захистом своїх інтересів, предявивши даний позов, який обгрунтовував нормами, що регулюють спірні правовідносини.

Дійсно, відповідно до статей ст. 1058, 1059 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, в силу ст. 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, названі правила не застосовуються у разі виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Процедура щодо виведення банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до частин п'ятої та шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої названої статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до названої статті.

З логічно-системного аналізу виписаних норм, можна зробити висновок про те, що позови вкладників та інших кредиторів банку про повернення коштів по банківським депозитам, заявлені під час дії тимчасової адміністрації - задоволенню не підлягають.

Як вбачається з наявних у справі доказів, постановою правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк»Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 розпочато процедуру виведення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» із ринку та запроваджено тимчасову адміністрацію з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2014 року, включно (а.с. 57-58).

У звязку з цим, на час дії тимчасової адміністрації вимоги вкладників не здійснюється, а тому у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_4