Справа № 135/1732/14-ц Провадження № 22-ц/772/3230/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 Доповідач Стеблюк Л. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої : Стеблюк Л.П.

суддів: Вавшка В.С., Якименко М.М.

при секретарі: Кирилюк Л.М.

за участю: представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина" та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 24.09.2015 по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина" про визнання наказу про звільнення незаконним, зобовязання видати наказ про звільнення, внести запис в трудову книжку, стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач порушує її трудові права, оскільки відмовляється звільнити її з роботи, внести запис про звільнення в трудову книжку та провести остаточний розрахунок з працівником. Вказала, що наказом ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» № 84-к від 17.11.2014 року її було поновлено на посаді керівника гуртка з 26.06.2014 року.

20.11.2014 року вона рекомендованим листом направила директору ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням законодавства про працю, обгрунтовуючи тим, що директором закладу було порушено трудове законодавство, що встановлено рішенням Ладижинського міського суду від 03.11.2014 року по справі № 135/1028/14-ц. Також підставою звільнення вказала те, що протягом більш ніж двох тижнів не виконувалось рішення суду про її негайне поновлення на роботі та безпідставно не надавалась їй щорічна основна та додаткова відпустка у звязку з навчанням. Просила звільнити її з посади керівника гуртка за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з дня отримання директором даної заяви.

Зазначила, що відповідач отримав її заяву про звільнення 21.11.2014 року, що вбачається із поштового повідомлення. Однак не звільнив її з роботи, не провів з нею остаточний розрахунок та не видав їй належним чином оформлену трудову книжку. Вказала, що порушення відповідачем законодавства про працю відносно неї встановлено рішенням Ладижинського міського суду від 03.11.2014 року по справі № 135/1028/14-ц за її позовом до відповідача про поновлення на роботі. Також відповідач допустив порушення вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України про негайне поновлення її на роботі згідно рішення суду від 03.11.2014 року. Крім того, відповідач відмовився надати їй основну оплачувану відпустку за 2014 рік, проігнорувавши подані нею заяви про надання щорічної відпустки від 03.11.2014 року та 19.03.2014 року. Вважає, що невиконання відповідачем законодавства про працю відносно неї зобовязувало відповідача звільнити її у визначений нею строк на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказала, що відповідач також був зобовязаний виплатити їй в день звільнення всі суми, що їй належали, зокрема вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому звернулась до суду з даним позовом і просила зобовязати відповідача: видати наказ про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10712,19 грн.; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2014 року по день ухвалення судом рішення, виходячи з розміру середнього заробітку за місяць 3570,73 грн. та середньоденного заробітку 170,03 грн.

В подальшому шляхом подання письмової заяви позивач змінила позовні вимоги. Доповнила, що 08.12.2014 року відповідач видав наказ № 89-к про її звільнення з посади керівника гуртка на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, зазначаючи, що подавши заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вона 24.11.2014 року востаннє пішла на роботу, чекаючи проведення розрахунку та видачі їй трудової книжки. Вважає, що трудові відносини між нею та відповідачем припинились 21.11.2014 року після отримання ним рекомендованого листа із її заявою про розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в цей день мав бути датований і наказ про її звільнення за вказаною нею підставою. Тому позивач просила: визнати незаконним наказ № 89-к від 08.12.2014 року про її звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України; визнати недійсним запис, внесений до її трудової книжки про те, що вона була звільнена 08.12.2014 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; визнати, що розірвання трудового договору між нею та відповідачем відбулось 21.11.2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України; видати наказ про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 10712,19 грн.; стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2014 року по день ухвалення судом рішення, виходячи з розміру середнього заробітку за місяць 3570,73 грн. та середньоденного заробітку 170,03 грн.; зобовязати відповідача видати їй дублікат трудової книжки без внесення записів № 16 -20, а в виданому дублікаті після запису № 15 внести один запис за № 16 про її звільнення з посади керівника гуртка з 21.11.2014 року за власним бажанням у звязку з невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 24.09.2015 року позов задоволено частково. Визнано наказ директора ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» за № 89-к від 08.12.2014 року про звільнення ОСОБА_5 з посади керівника гуртка на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України незаконним та скасовано його.

Визнано недійсним внесений ОСОБА_4 міжшкільним навчально-виробничим центром «Спадщина» запис до трудової книжки ОСОБА_5 про те, що вона була звільнена 08.12.2014 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Встановлено, що розірвання трудового договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 міжшкільним навчально-виробничим центром «Спадщина» відбулось 25.11.2015 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, у звязку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю.

Зобовязано ОСОБА_4 міжшкільний навчально-виробничий центр «Спадщина» видати наказ про звільнення ОСОБА_5 з посади керівника гуртка з 25.11.2015 року, вказавши формулювання причин звільнення розірвання трудового договору з працівником за власним бажанням у звязку з невиконанням уповноваженим власником органом законодавства про працю згідно ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, та внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_5.

Стягнуто з ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_5 вихідну допомогу в звязку з припиненням трудового договору внаслідок порушення уповноваженим власником органом законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України) в розмірі 4190,4 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_5 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2014 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 5000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ставиться питання про зміну рішення суду, а саме про стягнення з ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_5 вихідну допомогу в зв'язку з припиненням трудового договору внаслідок порушення уповноваженим власником органом законодавства про працю (ч. З ст. 38 КЗпП) в розмірі 10 712 гривень 19 копійок та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення 24.09.2015 року в розмірі 35 537 грн. 17 коп., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, при цьому взяти за основу довідку № 74 від 04.07.2014 року про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_5 в розмірі 3 570 грн. 73 коп. (а.с. 17).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» слід відхилити, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Суд першої інстанції дійшов підставного висновку про задоволення позову в частині про визнання наказу про звільнення незаконним, зобовязання видати наказ про звільнення, внести запис в трудову книжку з наступних підстав.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року по справі № 135/1028/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_5 поновлено на посаді керівника гуртка ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина», з 26 червня 2014 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2014 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 13092 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Наказом ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» від 17.11.2014 року № 84-к ОСОБА_5 було поновлено на роботі та встановлено допустити її до виконання обовязків керівника гуртка художньо-естетичного відділу з 18.11.2014 року.

На підставі наказу № 130 від 19.11.2014 року «Про організацію роботи ОСОБА_5», за ОСОБА_5 закріплено робоче місце, встановлено робочий час відповідно до тижневого навантаження педагогічного працівника який складає 18 год. на тиждень.

Відповідно до заяви про звільнення, датованої 20.11.2014 року, адресованої директору ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина», ОСОБА_5 просила звільнити її з посади керівника гуртка з дня отримання директором даної заяви, вказавши підставу звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України (Т. а.с. 6).

Згідно виписки з табеля обліку робочого часу за листопад 2014 року видно, що працівник ОСОБА_5 перебувала на роботі в робочі дні з 18 по 24 листопада включно. З 25.11.2014 року на роботу не зявлялась.

25.11.2014 року заяву від 20.11.2014 року ОСОБА_5 про звільнення отримано директором ЛМНВЦ «Спадщина» та вирішено відмовити в звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що свідчить резолюція директора на заяві та лист-відповідь ОСОБА_5 від 25.11.2014 року.

З 25.11.2014 року по 08.12.2014 року ОСОБА_5 на роботу не зявлялась, про що було складені відповідні акти комісії з обліку робочого часу ЛМНВЦ «Спадщина».

Наказом ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» від 08.12.2014 року № 89-к ОСОБА_5 було звільнено з посади керівника гуртка ЛМНВЦ «Спадщина» у звязку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (Т.1 а.с. 47).

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору.

Із наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_5 про звільнення за власним бажанням із займаної посади керівника гуртка вказано підставу звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому у своїй заяві ОСОБА_5 зазначає порушення трудового законодавства, які на її думку допустив відповідач.

Відповідно до змісту п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Згідно розяснень п. 34 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, стосовно до правил ст. 24 КЗпП, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року по справі, яке набрало законної сили, було встановлено, що працівника ОСОБА_5 було незаконно звільнено з роботи 26.06.2014 року, визнано незаконними накази про накладення на неї дисциплінарного стягнення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено закріплене Конституцією України право на працю позивача, яке в подальшому було відновлене судом.

Крім того, встановлено, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року працівника ОСОБА_5 було поновлено на роботі і в цій частині допущено до негайного виконання, наказ про поновлення працівника на роботі видано 17.11.2014 року, тобто затримка виконання рішення становить період з 03.11.2014 року по 17.11.2014 року. За вказаний період було 11 робочих днів, протягом яких позивач був позбавлений права на працю.

Посилання представника відповідача на те, що затримка виконання рішення суду від 03.11.2014 року про поновлення на роботі ОСОБА_5 була зумовлена необхідністю розяснити рішення, не є поважною причиною невиконання рішення в частині поновлення на роботі. Крім того, ухвалою Ладижинського міського суду від 14.11.2014 року про відмову у розясненні судового рішення.

Позивач обґрунтовано мала право у визначений нею строк розірвати трудовий договір із відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Оскільки встановлено, що 21.11.2014 року директор ЛМНВЦ «Спадщина» заяви ОСОБА_5В, про звільнення не отримувала, а сторож ОСОБА_7 отримала конверт із заявою 21.11.2014 року в пятницю ввечері, після закінчення робочого дня. Тому суд вважає, що підстав для звільнення ОСОБА_5 станом на 21.11.2014 року не було. Такі підстави для звільнення настали з часу отримання даного листа та ознайомлення з його змістом саме адміністрацією закладу, тобто коли сторож ОСОБА_7, передала конверт з листом секретарю-друкарці, відповідальній за отримання та реєстрацію вхідної документації. Оскільки очевидно, що при отриманні листа сторожем, до повноважень якого не входить ознайомлення із змістом листа, не свідчить про те, що цього ж дня адміністрація закладу була поставлена до відома про зміст заяви ОСОБА_5 Оскільки ознайомлення із самим змістом листа адміністрації закладу відбулось 25.11.2014 року, то цього ж дня мав бути виданий наказ про звільнення ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Враховуючи наведене, відповідач мав звільнити ОСОБА_5 з 25.11.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу директора ЛМНВЦ «Спадщина» № 89-к від 08.12.2014 року про звільнення ОСОБА_5 за п. 3 ст. 40 КЗпП України підлягають задоволенню, а вказаний наказ скасуванню, а відповідний запис до трудової книжки про звільнення із вказаних підстав визнанню недійсним.

Позовні вимоги про встановлення того, що розірвання трудового договору відбулось з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та відповідно зобовязання відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_5 вказавши формулювання звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та внести відповідні записи в трудову книжку, - підлягають частковому задоволенню, а саме - з 25.11.2014 року.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відносно розміру компенсації за час затримки виплати належних позивачці коштів є підставними.

Так, висновок суду першої інстанції про виплату компенсації за час затримки виплати належних позивачці коштів в розмірі 5 000 грн. не є законним та обґрунтованим, оскільки судом помилково застосовано до даних правовідносин частину 2 статті 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13 за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вищезазначених вимог закону можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника.

Середній заробіток позивачки розраховується не за правилами останнього абзацу пункту 4 Порядку, а за правилами абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100- за два попередні місяці роботи. Середній заробіток за ці два попередні місяці роботи складає 3 570 грн. 73 коп., що підтверджується довідкою № 74 від 04.07.2014 року, виданою Відповідачем та рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.11.2014 року № 135/1028/14-ц, яке набрало законної сили.

Згідно довідки № 74 від 04.07.2014 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_5 за два останні місяці роботи складає 3 570 грн. 73 коп., середньоденна заробітна плата складає 170 грн. 03 коп.

Час затримки розрахунку при звільненні з 25 листопада 2014 року по 24 вересня 2015 року становить 9 (дев'ять) повних місяців та 20 робочих днів (з 26.08 по 24.09.2015р.). 9 (місяці) х 3 570,73 (середньомісячна заробітна плата) = 32 136 грн. 57 коп. 20 (дні) х 170,03 (середньоденна заробітна плата) = 3 400 грн. 60 коп. 32 136 грн. 57 коп. + 3 400 грн. 60 коп. = 35 537 грн. 17 коп.

Враховуючи наведене, вихідна допомога при звільненні буде становити за З (місяці) х 3 570,73 (середньомісячна заробітна плата) = 10 712 грн. 19 коп.

Враховуючи викладене, вішення суду першої інстанції в частині про визнання наказу про звільнення незаконним, зобовязання видати наказ про звільнення, внести запис в трудову книжку з наступних підстав є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що висновок суду першої інстанції частково ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи; допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; згідно ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст..ст.88, 307, 313-314, 316, 317, 319 ЦГЖ України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина" відхилити

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 24.09.2015 року змінити, викласти абзаци шостий та сьомий в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_5 вихідну допомогу в зв'язку з припиненням трудового договору внаслідок порушення уповноваженим власником органом законодавства про працю в розмірі 10 712 (десять тисяч сімсот дванадцять) гривень 19 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 листопада 2014 року по день ухвалення судом рішення 24.09.2015 року в розмірі 35 537 грн. 17 коп..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді:/підписи/

з оригіналом вірно: