АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Шиманського В.Й., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Любові Олександрівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк»,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» (далі - ПАТ «Старокиївський Банк», Банк) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договору банківського рахунку № 7580 від 16.04.2014 року та договору банківського вкладу № 05/1027-2014 від 14 травня 2014 року, укладених між ОСОБА_3 з ПАТ «Старокиївський Банк», і стягнення в дохід держави всіх коштів, які були отримані незаконним шляхом, внаслідок укладених нікчемних договорів.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» посилаючись на те, що вказане судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, оскаржила його в апеляційному порядку та просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначила, що суд при розгляді справи не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам. Суд не врахував, що сума коштів ОСОБА_2 перевищувала суму граничного розміру відшкодування, а ОСОБА_3 не мала наміру створення наслідків правочину та не могла бути присутньою при його укладенні, оскільки кошти зараховувалися вночі, коли каса банку закрита. Поза увагою суду залишилося те, що в діях відповідачів вбачається інсценування правочинів для отримання переваги в отриманні коштів для окремих кредиторів через подальше відшкодування коштів за рахунок Фонду. Вказує на те, що вказані кошти в дійсності не вносилися в касу банку, а їх зарахування на рахунки вкладника здійснювалися працівником банку за допомогою комп'ютерної техніки, укладаючи вказані договори, сторони мали мету, спрямовану на заволодіння державними коштами.

Представники ПАТ «Старокиївський банк» - Мартян О.В. та Савескул-Савело В.О., яка одночасно є представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.12.2012 між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу № 12/1008-2012, за умовами якого останній вніс на відкритий йому вкладний рахунок 4 085 410,50 грн. зі сплатою 10 % річних та строком повернення вкладу 03.06.2014.

На підставі поданої ОСОБА_2 05.05.2014 заяви про видачу коштів з вкладу, договір банківського вкладу № 12/1008-2012 від 03.12.2012 було достроково припинено, а кошти з депозитного рахунку в сумі 4 086 410,50 грн., а також нараховані відсотки по вкладу в сумі 33 578,72 грн. були отримані ОСОБА_2 13.05.2014 в повному обсязі, у зв'язку із чим взаємні зобов'язання між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_7 з приводу виконання договору банківського вкладу № 12/1008-2012 від 03.12.2012 припинилися.

Правомірність припинення дії вказаного договору його сторонами в судовому порядку не оспорюється.

16.04.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір банківського рахунку № 7580, на який ОСОБА_3 13.05.2014 було внесено грошові кошти в сумі 200 000,00 гривень, згідно заяви про внесення готівки № 63216.

14.05.2014 між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір банківського вкладу № 15/1027-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок «Недільний» у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок 200 000,00 грн. зі сплатою 1 % річних. Дата повернення вкладу 21.05.2014.

Згідно платіжного доручення № 63465 від 14.05.2014 200 000 грн. були перераховані з поточного на депозитний рахунок, а після закінчення строку дії договору банківського вкладу, кошти в сумі 200 000 грн. перераховані на поточний рахунок ОСОБА_3, але останній не повернуті, у зв'язку із відсутністю у банку фінансових можливостей для цього.

12 травня 2014 року Національним банком України було винесено постанову № 276/БН «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії проблемних».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 червня 2014 року № 365 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014 року прийнято рішення № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» призначено Пантіну Л.О. Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк» запроваджено строком на три місяця з 18 червня по 18 вересня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з відсутності правових підстав для застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки укладені правочини не є нікчемними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином цивільні правочини, які порушують публічний порядок є нікчемними, і в той же час такі правочини можуть бути визнані недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що договір банківського рахунку № 7580 від 16.04.2014 року та договір банківського вкладу № 05/1027-2014 від 14 травня 2014 року, які укладено Банком з ОСОБА_3, є нікчемними, а відтак просив застосувати правові наслідки нікчемного правочину та стягнути в дохід держави всі кошти, які були отримані незаконним шляхом.

Проте, з кого саме з відповідачів слід стягнути кошти та у якому розмірі позивач у позовній заяві (зміненій а.с. 128-137) не зазначив.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано доказів вини ОСОБА_3 чи її наміру порушити публічний порядок. А відтак суд першої інстанції правильно визнав вимогу про стягнення з останньої грошових коштів такою, що не ґрунтується на вимогах закону. До того ж грошові кошти у розмірі 200 000 грн. ОСОБА_3 не отримувала від Банку, а внесла на рахунок Банку і надалі зазначені кошти їй повернуто не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що договори, укладені з ОСОБА_3 є нікчемними, оскільки їх такими визнано наказом ПАТ «Старокиївський банк» Тимчасова адміністрація № 61 від 29.08.2014 року колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до п. 2 та п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Однак, ПАТ «Старокиївський банк» віднесений до категорії неплатоспоможних на підставі постанови Правління НБУ від 17.06.2014 року, тоді як договори з ОСОБА_3 укладені відповідно 16.04.2014 року та 14.05.2014 року, тобто до віднесення банку до категорії неплатоспоможних, а за п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочин має бути вчинений уже неплатоспроможним банком.

Про те, що умови договору про відкриття банківського рахунку та депозитного договору, які укладені з ОСОБА_3 передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання останній переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку позивачем доказів не надано.

Відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що на спірні правовідносини не поширюється положення п. 2 та п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично грошові кошти не були отримані ОСОБА_2 та не вносилися до каси банку ОСОБА_3 спростовуються випискою за особовим рахунком за 13.05.2014 року, заявою про видачу готівки № 63066 та № 63067 від 13.05.2014 року, згідно з якими ОСОБА_2 повернуто кошти у розмірі 4 085 410, 50 грн. та сплачено відсотки по депозиту у розмірі 33 578, 72 грн., відміткою банку на заяві про видачу коштів з вкладу (закриття рахунку) про те, що кошти виплачені готівкою 13.05.2014 року та рахунок закрито 14.05.2014 року та заявою на переказ готівки № 63216 (призначення платежу: поповнення поточного рахунку) і платіжним дорученням № 63465 від 14.05.2014 року, згідно з яким 200 000 грн. перераховано з поточного рахунку ОСОБА_3 на депозитний рахунок.

Відповідно до ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається до держаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що письмова форма договору банківського вкладу була дотримана.

Доводи апеляційної скарги про те, що касові операції були проведені у нічний час на висновки суду не впливають, оскільки відкриття банківських рахунків та зарахування коштів на банківські рахунки віднесено до компетенції банку. Будь - яких доказів втручання відповідачів у проведення касових операцій банку позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Любові Олександрівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк», - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/15422/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5430/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.