Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 428/5763/15-ц
Провадження № 22ц/782/583/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Лісіциної А.І., Романченка В.О.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України неповнолітній дитині без згоди та супроводу другого батьків, до досягнення 16-ти річного віку, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 16 травня 2009 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачкою. Шлюб між сторонами було розірвано 17 грудня 2013 року. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2014 року було стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі ? частини усіх видів заробітку. У зв`язку з проведенням антитерористичної операції на сході України позивачка з донькою за згодою відповідача виїхала до Криму, де зараз працює і проживає з дитиною. Строк дії нотаріального дозволу на перетинання кордону України закінчився, а надати новий дозвіл на виїзд дитини відповідач відмовився. Батько дитини особистої участі у вихованні, оздоровленні, розвитку не приймає, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоровя та духовного розвитку дитини а саме, не надає у передбаченому законом порядку дозволу на виїзд дитини за кордон. Позивачка зазначила, що вона має намір виїжджати із донькою за кордон з метою оздоровлення, поглиблення знань, розширення світогляду дитини, а також заради забезпечення можливості спілкування дитини з близькими родичами, які мешкають в Росії та Китаю. Тому, позивач просила суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька до досягнення донькою 16-річного віку. Позивачка в уточнених вимогах остаточно просила суд, надати дозвіл ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасовий виїзд з України до Республіки Крим, Російської Федерації та Китаю без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_4, з дати набрання чинності рішення суду і до 02.09.2025 року, з обов`язковим поверненням дитини до постійного проживання в Україні.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Дозволено багаторазові тимчасові виїзди за кордон до Китаю та повернення до України неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження 1_ЕД № 156991, видане 08.09.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області без згоди та супроводу її батька ОСОБА_4, у супроводі матері ОСОБА_2 терміном на один рік з дня набрання рішенням законної сили.

Не погодившись за зазначеним рішенням суду представник позивачки звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про правильність висновків суду першої інстанції, а саме останнім повно і всебічно досліджені обставини справи, дана належна оцінка доказам, які надавались сторонами по справі та вірно застосовано закон, який регулює правовідносини, що склались між сторонами.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони з 16 травня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.6). Також на підставі копії свідоцтва про народження ( а.с. 6 на звороті) встановлено, що позивач та відповідач від шлюбу мають спільну доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано 17 грудня 2013 року на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області (а.с. 7). Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно рішення Сєвєродонецького міського суду від 05 березня 2014 року відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти у розмірі ? частину від усіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої ОСОБА_5

Встановлено, що позивач разом із донькою на даний час мешкають у тимчасово окупованій Автономній республіці Крим, і це сторонами не заперечувалось.

Крім того, відповідачем визнано частково позовні вимоги, а саме останній не заперечував проти виїзду дитини з ОСОБА_2 за кордон до Російської Федерації та тимчасово окупованої Автономної республіки Крим. На підтвердження цього відповідачем було надано нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд його дитини з позивачем до Російської Федерації та тимчасово окупованої Автономної республіки Крим з 10 вересня 2015 року та по 10 вересня 2016 року, з обов`язковим поверненням дитини до України ( а.с.43).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, права якої закріплені Конституцією України, встановлені Конвенцією про права дитини. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам ст. ст. 141,157 СК України, які передбачають рівність прав та обовязків батьків, та вивезення дитини за межі території України терміном понад один рік не передбачено чинним законодавством.

Таких висновків, суд першої інстанції дійшов правильно, з огляду на наступне.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

У ч.1 ст. 157 СК України закріплено, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків і цей порядок передбачає визначення певного терміну вивезення дитини за кордон та конкретної країни, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди одного із батьків.

Таким чином, ухвалюючи рішення про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на виїзд за кордон України без дозволу другого з батьків, суд дотримався положень Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також врахував в першу чергу інтереси дитини.

Стосовно доводу апеляційної скарги про те, що через рік батько дитини може не перебувати за місцем свого проживання і в такому випадку не надасть дозвіл на виїзд доньки за кордон в майбутньому, не можуть прийматись до уваги, оскільки батько як і мати згідно ст.141 СК України має рівні права та обов`язки щодо дитини. Крім того, дані міркування апелянта щодо цих обставин на майбутнє передчасні.

Апелянт вважає, що судом було порушено принцип рівності усіх учасників процесу перед законом та судом, однак з цим не можна погодитись, оскільки судом у сукупності повно та всебічно досліджено усі надані докази та надано їм оцінку на підставі закону та внутрішнього переконання.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, зводяться до не згоди з висновками суду по оцінці доказів, але згідно зі ст. 212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У даному випадку доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду відповідає вимогам закону, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді