У Х В А Л А

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо третейського застереження, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), у якому зазначав, що відповідно до укладеного 18 листопада 2011 року кредитного договору № SME0025661, банк надав йому кредит у сумі 150 тис. грн, а він у свою чергу зобов'язався своєчасно повернути отримані кошти та сплатити 38 % річних за користування кредитом.

Пунктом 6.2 зазначеного договору передбачено право сторін на врегулювання всіх спорів у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз».

Вважав, що зазначений пункт договору порушує його конституційне право на неупереджений судовий захист та не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 01 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди», в редакції від 11 березня 2011 року, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Посилаючись на приписи ч. 1 ст. 215 ЦК України, просив визнати оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського застереження недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним п. 6.2 кредитного договору № SME0025661, укладеного 18 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Альфа-Банк», з моменту його укладення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що третейське застереження про передачу спору на розгляд третейського суду, передбачене п. 6.2 кредитного договору, не є відмовою від права позивача на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена п. 6.2 договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину та є такою, що суперечить положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. З огляду на приписи ч. 1 ст. 215 ЦК України оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набув чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час виникнення спірних правовідносин - 18 листопада 2011 року, - Закон України «Про третейські суди» містив заборону на укладення третейської угоди щодо розгляду справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

У той же час, вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про визнання недійсним п. 6.2 кредитного договору, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що внесені Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI зміни до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а в контексті приписів п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем може бути лише фізична особа.

З огляду на наведене визнання недійсним п. 6.2 кредитного договору в цілому є порушенням прав кредитора у разі звернення його до третейського суду, оскільки в такому разі Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється. Позичальник у такому спорі не є споживачем послуг, а є виконавцем умов кредитного договору.

З огляду на таке висновки апеляційного суду про підставність позову ОСОБА_3 та визнання п. 6.2 кредитного договору недійсним в цілому є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. 10 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук