Справа №487/2530/13-ц 07.12.2015 07.12.2015 07.12.2015
Справа № 477/2530/13-ц
Провадження №22ц/784/5/14 Головуючий у 1 інстанції Боброва І.В.
Категорія 47 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

07 грудня 2015 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

з участю:

позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні суміжними земельними ділянками,-

у с т а н о в и л а :

25 березня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 сумісно предявили зазначений позов, який обґрунтовували наступним.

Вони є співвласниками будинку № 99 по вул. 8 Березня у м. Миколаєві.

Згідно свідоцтва про право на спадкування по закону від 10 квітня 2006 року розмір частки ОСОБА_2 становить 1/3 частку від спільного будинку; ОСОБА_3, на підставі відповідно до договору дарування від 25 липня 1995 року- 1/6 частку, ОСОБА_7, згідно договору дарування від 25 липня 1995 року, - 1/6 частку, ОСОБА_8, в порядку спадкування за законом після смерті батьків - 1/3 частку.

Відповідно до розміру часток в будинку, сторони є співкористувачами прибудинкової земельної ділянки, площею 681 м-2, виділеної їх правопопередникам для будівництва і обслуговування житлового будинку рішенням за № 1254 від 03.08.1955 р. виконкому Миколаївської міської Ради народних депутатів.

Земельна ділянка ними не приватизована.

Власником будинку, який розташований на суміжній земельній ділянці по вул. 8 Березня 97 є відповідач ОСОБА_9

Посилаючись на те, що остання самочинно перемістила межу між ділянками в глибину використовуваної ними земельної ділянки і не бажає її відновити, просили позов задовольнити, зобовязавши ту, повернути захоплену земельну ділянку.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_9 пояснювала, що будь-яких дій по самочинному захвату частини земельної ділянки не здійснювала, а тому у позові слід відмовити. Крім того, зазначила, що вона не єдиний користувач названої земельної ділянки. Їй в будинку, а відповідно в прибудинковій земельній ділянці належить лише 17/100 часток, рештою ж, в різних частках володіють та користуються інші співвласники будинку № 97, які не притягнуті до участі у справі.

За клопотанням ОСОБА_2 ухвалами Заводського районного суду у якості співвідповідачів було залучено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_10, оскільки вони теж є співвласниками будинку № 97 по вул. 8 Березня і співкористувачами присадибної земельної ділянки за № 97.

Рішенням Заводського районного суду від 28 березня 2014 року у позові відмовлено за безпідставністю вимог.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове, про задоволення вимог позивачів.

Апеляційний суд прийняв скаргу до свого провадження і призначив до розгляду на 19 травня 2014 року.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 заявила клопотання про проведення повторної будівельно-технічної експертизи, оскільки висновок експерта за первісною експертизою є суперечливим і не ґрунтується на дійсних обставинах спору.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2014 року це клопотання було задоволено і по справі призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, провадження якої доручено експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз.

11 листопада 2015 року на адресу апеляційного суду Миколаївської області надійшов експертний висновок повторної судової будівельно-технічної експертизи № 17-69 від 30 жовтня 2015 року, у звязку із чим 12 листопада 2015 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області провадження по справі відновлено, та призначено її до розгляду на 30 листопада 2015 року, а потім, через необхідність дачі пояснень експертами на 7 грудня 2015 року.

Вислухавши осіб, що беруть участь у справі, та експертів, дослідивши надані сторонами докази, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржене рішення без змін, оскільки районний суд вирішив її у відповідності з нормами матеріального права і без порушень норм цивільно-процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у позові, районний суд виходив з того, що законних підстав для його задоволення немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення місцевого суду у повній мірі відповідає виписаному.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Виписаним, а також нормами, що безпосередньо регулюють правовідносини з отримання права на земельні ділянки, володіння, користування та розпорядження ними і слід виходити при вирішення даного спору.

Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості грунтів, захисті їх від псування і забруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх прав власності та землекористування відповідно до закону.

Важлива роль у захисті прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і пов'язаних із ними майнових правовідносинах належить судам.

В силу статті 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власників сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали непридатними.

При цьому, згідно зі ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Надаючи судового тлумачення складностям, які виникають при застосування земельного законодавства, в тому числі і щодо захисту прав громадян на належні їм земельні ділянки Пленум Верховного Суду України у пунктах 2 та 4 своєї постанови від 16.04.2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 19.03.2010 р.)зазначав наступне.

За загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб'єктного складу їх учасників. Ті земельні та пов'язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства, крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з пунктами 1,3 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства віднесено до компетенції адміністративних судів.

Згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

З системного логічного аналізу названих статей випливає наступні висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України "правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються".

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 158 ЗКУ, земельні спори вирішуються не лише судом, а і органами місцевого самоврядування та виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відмежувальною ознакою правосуддя є те, що при його здійсненні вирішення спору характеризується остаточністю і неможливістю оскарження прийнятого рішення до іншої системи органів.

Земельні спори розглядаються в порядку цивільного, господарського та адміністративного судочинства.

Спори, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, вирішуються відповідно до КАСУ. Серед спорів, на які згідно із законом (ст. 17 КАСУ) поширюється компетенція адміністративних судів, зокрема це спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а також спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

З тлумачення названих статей, та п. "й" ч. 1 ст. 12 ЗКУ та ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", спори щодо встановлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, мають вирішуватися органами місцевого самоврядування, а ніяк не судами. Лише у разі непогодження особи з рішенням названого органу, спірне правовідношення стає предметом судового врегулювання.

Відповідно до пп. 5 п. "б" ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада може делегувати повноваження з ирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом, виконкому сільських, селищних, міських рад, що не суперечить коментованим нормам, оскільки виконавчий комітет ради створюється радою для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування і входить до системи місцевого самоврядування.

Таким чином, спори про встановлення межі сусідніх земельних ділянок не можуть вирішуватися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, оскільки це знаходиться за межами їх юрисдикції.

У той же час, спори про відновлення меж земельних ділянок можуть бути предметом такого розгляду.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачі заявили позов про усунення перешкод в користуванні суміжними земельними ділянками, якими вони та їх правопопередники володіли і володіють з різних, передбачених законом підстав з 1955 року.

При цьому, жодна з сторін не має Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку, як і належно оформленої земельно-кадастрової документації.

Надані ж позивачами будівельні паспорта, не можуть бути основою для відновлення меж, оскільки мають інше функціональне призначення. Не може визнаватися прийнятним для вирішення даної справи в заявленому форматі і топоплан та схематичний план кварталу, оскільки вони є носіями схематичного зображення іншого обєкту.

У звязку з цим, даний спір не може вирішуватися у заявлений позивачами спосіб захисту, оскільки за висновками первісної від 11 листопада 2013 року (а.с. - 55) та повторної від 30 жовтня 2015 року (а.с. 210-216) експертиз межі суміжного землекористування між земельними ділянками № 97 і № 99 по вул. 8-го Березня м. Миколаєва не встановлені, а тому не можуть бути відновлені. Доказів протилежному у справі немає. За такого, сторони повинні перенести свій спір до органу місцевого самоврядування, а у разі непогодження з його рішенням - до суду, відповідної юрисдикції.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

ОСОБА_11