РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун.№759/18349/13-ц

пр.№2/759/98/15

13 березня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретарів судового засідання Івченко В.П., Борисенко А.М., представника позивача: ОСОБА_1, відповідача: ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року було закрито кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст.122 КК України у зв'язку з закінченням строків давності згідно ст. 49 КК України.

По даній кримінальній справі позивачка була визнана потерпілою та заявила цивільний позов про стягнення з ОСОБА_2 на її користь матеріальну та моральну шкоду.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року цивільний позов позивачки був залишений без розгляду і їй було роз'яснено, що вона має право звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.

Позивач стверджує, що завданим злочином їй було заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої та легкої тяжкості. Внаслідок отриманих ушкоджень вона понесла матеріальні затрати на лікування у розмірі 6525,95 грн.

Окрім того, позивач просить стягнути кошти витрачені на санаторно-курортну путівку від 19.08.2009 року, проїзні документи, платні послуги на лікування, що складає : 7 699,24 грн.

Також за рекомендацією лікаря, хірурга ОСОБА_4 (зав. хірургічним відділенням, Поліклініки №2, м. Київ, вул. Рикова, 2) та з санаторно-лікувального закладу, рекомендовано повторний курс реабілітації через півроку. Позивач просить стягнути витрати, які понесла в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Крим» пгт. Партеніт, проїзд з Києва до санаторію в пгт. Партеніт, та проїзд з санаторію до Києва, платні послуги лікування, витрати на телеграму до Святошинського суду в сумі 7 699,24 грн.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на повторне санаторно-курортне лікування, а саме: кошти витрачені на санаторно-курортну путівку від 21.06.2012 р., проїзні документи до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Крим» пгт. Партеніт та повернення до м. Києва, платні послуги лікування, на телеграму до Святошинського суд, що складає 7 856,71 грн.

Серед іншого, позивач просить також стягнути з відповідача витрати на таксі, що винаймалось для відвідання лікарів через повну неможливість самостійно пересуватися, в розмірі 505,00 грн.

Просить стягнути з відповідача не отриманий дохід від підприємницької діяльності у зв'язку з непрацездатністю потерпілої в розмірі 77 265,77 грн.

Також просить стягнути не отримані кошти за виданими їй лікарняними листами в розмірі 60 267,87 грн. та витрати понесені на правову допомогу між ОСОБА_3 та ЮО «АДВОКАТ», у розмірі 10000,00 грн., та правову допомогу між ОСОБА_3 та АО «Юридична консультація Святошинського району» у розмірі 22600,00 грн. а всього витрат на правову допомогу в розмірі 32600,00 грн., яка їй надавалась на досудовому слідстві та при розгляді кримінальної справи по обвинуваченню відповідача в скоєні злочину передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, та при розгляді даної справи.

Також позивач просила стягнути кошти витрачені на рентген знімок в спец. Медико-діагностичний центр «АМЦД», що складає 590,00 грн.

Окрім цього, просила стягнути з відповідача інші витрати, пов'язані зі злочином відповідача, які складають 1 224,63 грн. , а саме 1000,00 грн. вартість одежі та взуття , які були на позивачу під час побиття, які як стверджує позивач підсудний своєю фізичною розправою зіпсував. Та 224,63 грн. , які позивач потратила на транспорті засоби на те щоб поїхати з міста, оскільки відповідач їй погрожував вбивством.

На підставі наведеного, просила стягнути з відповідача загальний розмір завданої відповідачем матеріальної шкоди, що складається з наступного: витрати на придбання ліків - 6525,95 грн., витрати на санаторно-курортне лікування - 7 699,24 грн., витрати на повторне санаторно-курортне лікування - 7 856,71 грн. Витрати на послуги таксі -505,00 грн., не отриманий дохід від підприємницької діяльності - 77 265,77 грн., не отримані кошти по виданих мені лікарняних листах - 60 267,87 грн., витрати на послуги адвокатів по наданню юридичної допомоги - 32 600,00 грн., витрати на рентген знімок в спец. Медико-діаг. центрі «АМЦД» - 590,00 грн., інші витрати, пов'язані зі злочином підсудного - 1 224,63 грн., а всього на загальну суму 194 535,17 грн.

Крім матеріальної шкоди позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн., яка полягає у принижені честі, гідності, яку позивач оцінює в 50 000,00 гривень, у принижені престижу або ділової репутації - 100 000,00 гривень, у моральних переживаннях, у зв'язку з ушкодженням здоров'я та тривалих фізичних болю та страждань - 250 000,00 гривень.

Позивач в судовому засідання 14.01.2014 року подала заяву про залучення до матеріалів справи квитанції на суму 4000,00 грн. про оплату правової допомоги (а.с.154, 155 том № 1).

Представник позивач в судовому засідання 04.11.2014 року подав заяву про залучення до матеріалів справи квитанції на суму 7000,00 грн. про оплату правової допомоги (а.с.84,85 том №2).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачу матеріальна і моральна шкода не спричинені, оскільки медичні препарати і послуги, у відшкодування яких позивач просить відшкодувати матеріальну шкоду, не пов'язані з тілесними ушкодженнями, спричинені ним позивачу. Також зазначив, що він не є засудженим, постанова Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року якою було закрито кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст.122 КК України у зв'язку з закінченням строків давності згідно ст.49 КК України не є доказом його вини у заподіянні шкоди. Надав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 158-177, том № 1).

Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року було закрито кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст.122 КК України у зв'язку з закінченням строків давності згідно ст.49 КК України. ОСОБА_2 роз'яснено, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 7-1, 11-1 КПК України, ст. 49 КК України є звільненням від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими підставами, на що прудь В.В. зазначив суду, що розуміє ці обставини. Заявлений потерпілою цивільний позов був залишений без розгляду і їй було роз'яснено, що вона має право звернутись до суду в порядку цивільного судочинства. (а.с. 101-103, том №1). Дана постанова ніким не оспорювалась і набрала законної сили.

Згідно даної постанови встановлено, що ОСОБА_2 18.06.2008 року, приблизно о 12-00 год., направляючись до гаража НОМЕР_3, розташованого на території ГБК «Арктика» по вул. Жмеринській, 24 в м. Києві, випадково зустрів ОСОБА_3 на території зазначеного ЖБК. Під час зустрічі, на ґрунті неприязних стосунків, між ними виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_2, відчуваючи особисту неприязнь до ОСОБА_3, правою рукою схопив її за шию, після чого правою рукою стиснутою в кулак наніс декілька ударів по голові ОСОБА_3 Продовжуючи далі свої злочинні дії, ОСОБА_2 схопив двома руками за ліву руку ОСОБА_3 та, умисно викручуючи їй руку, повалив останню на землю та наніс декілька ударів ногами по тулубу ОСОБА_3, в результаті чого заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівого плечового суглобу: переломів великого бугрика та верхньої третини діафізу лівої плечової кістки, синця надключичної ділянки зліва, який переходить в ділянку лівого плеча, які в комплексі, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1823/Е від 25 листопада 2008 року відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості (за критерієм розладу здоров'я); двох синців, розташованих на передній поверхні шиї в середній третині, синця, розташованого на боковій поверхні шиї зліва в середній третині, двох синців - на передній поверхні шиї в нижній третині, двох - в надключичній ділянці справа, одного - на задній поверхні правого плеча в нижній третині, а також біля 20 саден, розташованих на ліктьовій поверхні правого передпліччя в середній і нижній третині, на долонно-ліктьовій поверхні правого променевозап'ясткового суглобу - 3 та на передній поверхні правої гомілки в середній третині, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1823/Е від 25 листопада 2008 року відносяться до середньої тяжкості та легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров'я).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 28 КПК України (в редакції 1960 р.) закриття справи з підстав зазначених у статтях 7 і 7-1 цього Кодексу не звільняє особу від обов'язку відшкодувати шкоду в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею громадянам.

Отже факти, встановлені постановою суду, яка набрала чинності, а саме факт спричинення шкоди відповідачем встановлено постановою суду та не підлягає доказуванню за даною справою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України Законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (із наступними змінами) та абз. 1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, у повному обсязі.

Таким чином, для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Неправомірність дій відповідача і його вина у спричиненні позивачу матеріальної шкоди, доведена зібраними по справі доказами в їх сукупності та співставленні, в тому числі постановою про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за нереабілітуючими підставами.

Згідно довідки № 9839 від 18.06.2008 року ОСОБА_3, зверталась в КМКЛ №7, де їй було поставлено діагноз: крововилив області шиї. Ссадно правого променевозапест. суглобу. Перелом великого горбика, повздовжний перелом в/з лівої плечової кістки б/з відростків, струс головного мозку. Рекомендовано лікування під наглядом травматолога в поліклініці та консультація невропатолога (а.с 80, том №1 ).

Згідно з листка непрацездатності серії ААIII № 897017 від 19.06.2008 року та продовження листка № 897017 від 16.07.2014 року серії ААIII № 896967, відкритого Поліклінікою №2 Святошинського району м. Києва, ОСОБА_3 перебувала на амбулаторному лікуванні без зазначення діагнозу. Згідно продовженого листка непрацездатності, останній не закритий, хвору не виписано до роботи, в ньому зазначено 14.08.2008 року продовжує хворіти , однак, продовження листка непрацездатності, або його закриття суду не надано (а.с.75, том №1).

Наданий наступний листок непрацездатності серії АБК № 560202 від 14.08.2008 року, (а.с. 75 том. №1 - зворотна сторона) не може слугувати доказом продовженням лікування за продовженим листком непрацездатності, оскільки він відкритий на підставі діагнозу правобічна нижньодолева пневмонія, який не може свідчити про причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та поставленим діагнозом та слугувати продовженим листком непрацездатності.

Надані листки непрацездатності від різних дат (а.с.76-78, том №1), не містять доказів проте, що позивач ОСОБА_3 знаходилась на лікуванні у зв'язку із заподіянням їй тілесних ушкоджень різного ступеня, оскільки містять в собі різні діагнози, а саме: ОРЗ, гострий бронхіт, хронічний бронхіт в стадії загострення, ОРВИ, лівобічна н/г бронхопневмонія, а також надані без вказаного діагнозу, які не можуть свідчити про причинно-наслідковий зв'язок між спричиненими тілесними ушкодженнями завданими відповідачем та з поставленими вищезгаданими діагнозами.

Щодо суми матеріальної шкоди, яка пов'язана з витратами на лікування, внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень, то суд вважає, ці вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1223,78 грн. за витрати понесені на лікування, а в іншій частині стягнення коштів - відмовити, оскільки позивачем не надала до суду належних доказів, а саме призначення лікарями відповідних ліків, які потрібні були на лікування ОСОБА_3 після заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2, а ті копії фіскальних чеків, що надала їх позивач, з них не вбачається, що дані ліки були придбані позивачем на її лікування, саме після наслідків заподіяння тілесних ушкоджень, які мали місце 18.06.2008 року.

Що стосується витрат на санаторно-курортне лікування в сумі 7 699,24 грн. та витрат на повторне санаторно-курортне лікування - 7 856,71 грн., то вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки як вбачається з наданих до суду доказів, позивач перебувала в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Крим» пгт. Партеніт.

Відповідно до оглянутого в судовому засідання диска наданого відповідачем, Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Крим» пгт. Партеніт є санаторієм дитячим і відпочивають там діти.

Що стосується вимог про не отриманий дохід від підприємницької діяльності в сумі 77 265,77 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1198 ЦК України, розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців.

Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу державної податкової служби.

Позивач зазначає, що грошові кошти не отримані ним внаслідок невиходу на роботу склали 77 265,77 грн., проте не наводить жодного розрахунку, який відповідав би вимогам ст. 1198 ЦК України.

Крім того, платник - податку - суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний вести Книгу обліку доходів та витрат, форму якої наведено в додатку 10 до Інструкції 312 від 21.04.1993 року «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю». Відповідно до Порядку ведення Книги обліку доходів та витрат, для визначення результатів власної підприємницької діяльності підприємець заповнює в хронологічному порядку такі графи Книги: «Період обліку», «Витрати на виробництво продукції», «Суми виручки», «Чистий дохід». Згідно Указу №727/98 виручкою від реалізації продукції являється сума фактично отриманого ФОП на розрахунковий рахунок, в касу за здійснення операцій з продажу товарів.

Таким чином, обчислення позивачем розміру доходу, що підлягає відшкодуванню у наслідок ушкодження здоров'ю фізичній особі-підприємцю не відповідає положенням зазначеної норми та є неналежним, позивач в порушення вимог ст. 1198 ЦК України, надає суду докази отримання доходу за 2005-2007 роки (а.с.58-60, том №1), а не докази отримання доходу за 2008 рік, для визначення розміру не отриманого доходу. В зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про не отримані кошти по виданих лікарняних листах в сумі 60 267,87 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року N 16/98-ВР (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами)страховий випадок - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення або соціальних послуг, передбачених законами України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на момент виникнення правовідносин між сторонами)суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (далі - працівник). Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи. Страховик -Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд соціального страхування від нещасних випадків).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.ст. 15, 18 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням. Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду, проводить свою діяльність від імені Фонду у межах та в порядку, що визначаються його статутом і Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: 1) своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: а) допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; б) одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; в) щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; г) пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; д) допомогу дитині відповідно до статті 9 цього Закону.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право,у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому; 4) страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника; 5) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

З листків непрацездатності серії ААIII № 897017 від 19.06.2008 року та продовження листка № 897017 від 16.07.2014 року серії ААIII № 896967 (а.с. 62), виданих ОСОБА_3 не вбачається заповненої чи не заповнення зворотної частини листка непрацездатності. Зворотна сторона листків не працездатності суду не надана. ОСОБА_3 маючи статус фізичної особи - підприємця повинна була належним чином заповнити та оформити в органі Фонду соціального страхування на випадок тимчасової втрати працездатності та отримати відповідне відшкодування даного фонду. Доказів проте, що ОСОБА_3 даним правом скористалась чи з незрозумілих причин не скористалась, і як наслідок добровільно відмовилась, отримати гарантоване грошове відшкодування за час своєї непрацездатності, остання необґрунтовано бажає стягнути всі витрати пов'язані з її непрацездатністю з відповідача.

Що стосується вимог про оплату витрат на послуги таксі в розмірі 505,00 грн., суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог, виходячи з наступного.

Квитанції таксі на загальну суму 505 грн. (а.с.56-57, том №1) підтверджують лише факт пересування на таксі, проте, з них не вбачається, чи саме позивач користувався послугами таксі та чи саме він здійснював їх оплату.

Крім цього з наданих до суду квитанцій вбачається, що таксі також замовлялось на пр. Перемоги, 109 (юридична адреса Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві), тобто до органу, який проводив розслідування кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2, а не для відвідування лікарів через повну неможливість самостійно пересуватись як стверджує позивач.

Так, Інструкцією про порядок і розміри відшкодування витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 1 липня 1996 року № 710 у кримінальних справах відшкодування потерпілому вартості проїзду до місця виклику і назад та інших витрат провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.

Суд не вважає зазначені квитанції належними доказами завдання позивачеві збитків, тому приходить до висновку про відмову у позові в цій частині.

Що стосується вимог про оплату витрати на рентген знімок в спец. Медико-діаг. центрі «АМЦД» в розмірі 590,00 грн., суд приходить до висновку також про відмову в задоволенні цих вимог виходячи з наступного.

Відповідно до квитанцій № ПН 83234 від 17.02.2011 року та квитанції № П104211 від 19.04.2011 року, ОСОБА_3 оплатила разом коштів на суму 590,00 грн. утримувач Медико-діаг. центрі «АМЦД» за дослідження код-9, та дослідження код-87 (а.с. 71, том №1). Однак, суду не надано доказів про призначення лікарями відповідних досліджень, саме в Медико-діаг. центрі «АМЦД», та доказів, що це саме було проведено рентген знімок, а також доказів, про причинно-наслідковий зв'язок між даними витратами та діями відповідача. А тому, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про оплату інших витрат, пов'язаних зі злочином вчиненим відповідачем в розмірі 1 224,63 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих вимог виходячи з наступного.

Як стверджує позивач, під час її побиття, відповідач, своєю фізичною розправою зіпсував одежу, яка була на позивачеві та шкіряне взуття. На ній була блузка, штани - капрі та шкіряні босоніжки. Вартість одежі та взуття позивач оцінює в 1000,00 грн..

Також не підлягають задоволенні вимоги, щодо відшкодування 224,56 грн., які як стверджує позивач вона потратила, оскільки 29 травня 2009 відповідач ОСОБА_2, погрожував їй фізичною розправою, а саме вбивством, запевняючи її в тому, що до наступного судового засідання вона не доживе, а підстав не вірити в неї не було. В зв'язку з чим, 05.06.2009 р. вона звернулася до дільничного з заявою про погрози, та 06.06.2009 р. поїхала з міста, а повернулась 20.06.2009 р. перед судовим засіданням. 03.07.2009 року вона отримала відповідь з міліції, а саме постанову №7623/09 про відмову у відкритті кримінальної справи. Таким чином, вона понесла транспортні витрати, що ніяким чином не входило в її плани. Транспортні витрати склали 224,63 грн., які позивач просила стягнути з відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів про те, що вартість одягу та взуття яке було на ОСОБА_3 18.06.2008 року становить саме 1000,00 грн. суду не надано.

Доказів транспортних витрат на суму 224,63 грн. позивач суду не надала, та окрім того, такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

На підставі наведено суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в цій частині.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на приниження честі, гідності, у принижені престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях, у зв'язку з ушкодженням здоров'я та тривалому фізичному болю та страждань. Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що моральна шкода завдана позивачу саме на 400 000 гривень.

Враховуючи, суть позовних вимог, характер дій заподіювача шкоди, моральні страждання потерпілого, вимоги розумності і справедливості, ступеня вини відповідача, обставин за яких вчинено злочин, тривалості фізичних і моральних страждань позивача та негативних наслідків, які настали для позивача у зв'язку із вчиненням по відношенню до неї злочинних дій та на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України , суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 10 000 гривень, оскільки на переконання суду, цей розмір моральної шкоди відповідає ступеню моральних страждань, завданих ОСОБА_3 Вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 400000 гривень є завищеними, не відповідають обставинам справи, характеру та обсягу моральних страждань.

Що стосується вимог про стягнення витрати на правову допомогу, то ці вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як визначено у ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

До 01 січня 2012 року діяла постанова Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», відповідно до якої витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, у випадку сплати іншою стороною компенсації, не повинна перевищувати 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави, то вона не повинна перевищувати суму, що обчислюється, виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

З 01 січня 2012 року дане питання регулюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» де встановлено граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. Так, ст. 1 згаданого Закону встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на корить якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, позивач надав копію угоди - доручення від 24.07.2008 року укладеної між позивачем та ЮО «Адвокат», квитанції до прибуткового касового ордеру № 216, 104 (а.с. 63, том № 1), витяг з договору від 13.01.2014 року (а.с. 151, том №1), копії квитанції до прибуткового касового ордеру (а. с. 64-68, 155, том №1, 85 том №2).

З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2008 р. між позивачем та ЮО «Адвокат» була укладені угоди на надання правового захисту інтересів громадянина у кримінальній справі на підставі яких адвокат ОСОБА_6 надавав позивачу правову допомогу у кримінальній справі ( а.с. 63 том №1).

За надану правову допомогу позивачем було сплачено на рахунок ЮО «Адвокат» згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 104 від 25.07.2008 р. 6500,00 грн., згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 216 від 15.12.2008 р. - 3500,00 грн.( а.с. 63, том №1) .

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що. між позивачем та АО «Юридична консультація Святошинського району була укладена угода на надання правового захисту інтересів громадянина у кримінальній справі на підставі яких адвокат ОСОБА_1 надавав позивачу правову допомогу в кримінальній справі ( а.с. 14, том. № 3 (кримінальної справи № 1/759/38/13).

За надану правову допомогу позивачем було сплачено на рахунок АО «Юридична консультація Святошинського району» згідно квитанції від 13.11.2013 р. Серія 12АААМ № 226524 на суму 800,00 грн., квитанції від 21.10.2013 р. Серія 12АААЛ № 916743 на суму 800,00 грн., квитанції від 12.03.2013 р. Серія 12АААЛ № 916528 на суму 1600,00 грн., квитанції від 05.03.2013 р. Серія 12АААЛ № 916514 на суму 800,00 грн., квитанції від 21.01.2013 р. Серія 12АААЛ № 916475 на суму 800,00 грн., квитанції від 09.01.2013 р. Серія 12АААЛ № 916467 на суму 800,00 грн., квитанції від 11.12.2012 р. Серія 12АААЛ № 916458 на суму 800,00 грн. Квитанція від 21.11 2012 р. Серія 12АААЛ № 916439 на суму 800,00 грн., квитанції від 23.06.2008 р. Серія 01БИ № 453604 на суму 1000,00 грн., квитанції від 30.10.2012 р. Серія 12АААЛ № 916419 на суму 800,00 грн., квитанції від 13.07.2012 р. Серія 12АААЛ № 916189 на суму 800,00 грн., квитанції від 26.03.2012 р. Серія 12АААЛ № 916217 на суму 800,00 грн., квитанції від 11.04.2012 р. Серія 12АААЛ № 916242 на суму 800,00 грн. квитанції від 14.06.2012 р. Серія 12АААЛ № 916308 на суму 800,00 грн., квитанції від 06.08.2012 р. Серія 12АААЛ № 916354 на суму 800,00 грн., квитанції від 21.08.2012 р. Серія 12АААЛ № 916361 на суму 800,00 грн. квитанції від 06.04.2011 р. Серія 10АААБ № 870125 на суму 800,00 грн., квитанції від 21.04.2011 р. Серія 10АААБ № 870140 на суму 800,00 грн., квитанції від 25.10.2011 р. Серія 10АААБ № 870323 на суму 800,00 грн. квитанції від 14.11.2011 р. Серія 10АААБ № 870352 на суму 800,00 грн. квитанції від 29.11.2011 р. Серія 10АААБ № 870377 на суму 800,00 грн. квитанції від 09.07.2010 р. Серія 10АААБ № 472560 на суму 800,00 грн., квитанції від 09.08.2010 р. Серія 10АААБ № 472593 на суму 800,00 грн., квитанції від 06.10.2010 р. Серія 10АААБ № 472652 на суму 800,00 грн., квитанції від 21.10.2010 р. Серія 10АААБ № 472674 на суму 800,00 грн., квитанції від 08.11.2010 р. Серія 10АААБ № 472700 на суму 800,00 грн., квитанції від 20.12.2010 р. Серія 10АААБ № 472741 на суму 800,00 грн. (а.с. 64-68, том № 1) , всього на загальну суму 22600,00 грн.

13.01.2013 року між позивачем та АО «Юридична консультація Святошинського району» була укладена угода про надання правової допомоги на підставі яких адвокат ОСОБА_1 надав позивачу правову допомогу у цивільній справі (а.с. 151 , том № 1).

За надану правову допомогу позивачем було сплачено на рахунок АО «Юридична консультація Святошинського району» згідно квитанції серія 12АААМ № 226560 на суму 4000,00 грн. (а.с. 155, том № 1), квитанції від 25.09.2014 Серія 12АААМ № 226747 на суму 7000,00 грн.(а.с. 85, том №2), всього на суму 11000, 00 грн.

Аналізуючи встановлені по справі обставини та надані позивачем докази в їх сукупності, час протягом якого розглядалась справа в суді, кількість судових засідань в яких приймали участь адвокати на підставі ордерів у справі, наявні в матеріалах справи докази оплати юридичної допомоги, суд вважає обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 43600,00 грн.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду: позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» , (саме в цьому році позивач звернулась до суду), установлено у 2013 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 6,88 гривні, з 1 грудня - 7,3 гривні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по справі в розмірі 229,40 грн., понесені судом по предмету спору про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, оскільки позивач при подачі позову до суду по закону була звільнена від сплати судових витрат.

В судовому засіданні 05.03.2015 року відповідач надав заяву про компенсацію судових витрат, які складаються з: витрати сторін, що пов'язана з явкою до суду в розмірі 5919,70 грн., добові в розмірі 13000,00 грн., та компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 2639,00 грн., а всього на загальну суму 21558,70 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.

Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що суд задовольняє частково позовні вимоги позивача, то заява відповідача про компенсацію судових витрат з позивача на його користь, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 1166, 1167, 1198 ЦК України, ст.ст. 2, 6, 15, 18, 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 79, 84-85, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_2, проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 матеріальну шкоду у розмірі 1223,78 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 43600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 на користь держави судові витрати по справі в сумі 229,40 грн. (отримувач: УДКСУ у Святошинському районі м. Києва, , банк одержувача: ГУ ДКСУ у. м. Києві, рахунок: 0009, МФО 820019, код платежу: 22030001, призначення платежу: 22030001; 050; «Судовий збір», Святошинський р/с, 02896733.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник