Справа № 132/3870/14-ц
Провадження № 2/132/93/15
РІШЕННЯ

Іменем України

24.02.2015 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.

при секретарі Жовті С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист порушених прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення неправомірно отриманих коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позові зазначає, що 28.04.2014 року він уклав договір з надання фінансових послуг - лізингу з відповідачем.

При укладенні договору з представником ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Шайдецькою Т.В, яка знаходилась у м.Житомир, остання в усній формі роз'яснила йому, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор та плуг в сумі 21020 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Однак, представник позивача не роз'яснила йому призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, він же вважав, що це часткова оплата вартості трактора та плуга. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, йому на протязі обіцяних семи днів предмет лізингу так і не був переданий, тому він у травні 2014 року звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути сплачені кошти, на що відповідач повідомив, що він все вчинив правильно та повертати кошти відмовився, мотивуючи тим, що договором не передбачено повернення цих коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 5.1 вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Розмір авансового платежу, визначений в додатку № 1, складає 50% від вартості предмета лізингу, комісія за передачу складає 3% , так як представник відповідача замовчував, вказані в пункті 5.1. істотні умови договору, своєчасно не надав можливості йому ознайомитися з умовами договору, а в усній формі пояснив йому, що він повинен спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за трактор) в сумі 21020 гривень і після сплати цього платежу на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу (трактор). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Вважає, що передплату за трактор та плуг в сумі 21020 грн. вніс, однак відповідач предмет лізингу не передав, ввівши його в оману, через несправедливі умови договору. Тому змушений звернутися з позовом до суду про визнання договору фінансового лізингу від 28.04.2014 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», недійсним, а також про стягнення з відповідача 21020 гривень безпідставно набутих коштів та 5 000 гривень заподіяної моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_3, позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 28.04.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон». Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 21020 грн. сплачених ОСОБА_1 за послугу, яку він не отримав, а також стягнути завдану моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засіданні не з'явився, однак від директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. надійшли письмові заперечення проти позову, в яких останній зазначає, що договір фінансового лізингу №000576 укладений 28.04.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 вчинений з дотриманням норм ЦК України, Закону України "Про фінансовий лізинг", містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсними у встановленому законом порядку. Вважає, що позов є безпідставним та просить в його задоволенні відмовити. Також просить справу розглянути без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що діє на підставі довіреності, Саакян Н.І. в судове засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи наявна заява, в якій вона просить справу розглянути без її участі.

Суд, вислухавши позивача та його представника, свідка по справі, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28.04.2014 року позивач ОСОБА_1 уклав договір фінансового лізингу №000576 з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (а.с.6-11).

Відповідно до п. 1.1 договору фінансового лізингу №000576 - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу) визначений у п. 3.1 цього договору, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

На виконання договору фінансового лізингу № 000576, ОСОБА_1 28 квітня 2014 року, згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу №000576, що є його невід'ємною частиною, сплатив 21 020,00 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1, а ст. 8 Договору.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Договір фінансового лізингу № 000576 від 28.04.2014 р. вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний позивачем ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, чого в судовому засіданні не заперечував сам позивач.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

В даному випадку відсутні підстави недійсності правочину, так як в момент укладення договору фінансового лізингу сторонами було дотримано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Крім того, 28.04.2014 року, в день підписання договору фінансового лізингу, позивач написав заяву, в якій вказано, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 000576 і отримав свій примірник договору разом з додатками №№ 1, 2, 3 (а.с.27), а також підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій зазначено про намір укласти договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор МТЗ «Беларусь 892»; плуг ПНВ-3-35, марку, модель та вартість яких позивач самостійно обрав (а.с.28).

Тобто, лізингоодержувач ОСОБА_1 погодився з усіма умовами договору фінансового лізингу під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію, саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами п.8.2.1 договору фінансового лізингу.

Згідно статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а ст. 628 ЦК України передбачає можливість укладення договору, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тому суд критично оцінює посилання позивача у позовній заяві та в судовому засіданні на ту обставину відповідачем своїми діями його було введено в оману, оскільки такі посилання не відповідають дійсності, так як ОСОБА_1 погодився з умовами та самостійно підписав договір № 000576, обрав на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмовій заяві від 28.04.2014 р.(а.с.27,28)

В судовому засіданні позивачем не надано жодного доказу, що підтверджує факт вчинення відповідачем дій, під час укладення договору фінансового лізингу № 000576 від 28 квітня 2014 року та при подальшому його виконанні, щодо введення його в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови договору визначалися на їх розсуд та погоджені сторонами, а тому відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України умови договору є погодженими сторонами та обов'язковими для виконання.

Вищевказані твердження також спростовуються й тим, що розуміючи зміст укладеного договору позивач здійснив сплату комісії за організацію в сумі 21020 грн., що підтверджується квитанцією від 28.04.2014 року (а.с.13).

Позивач в позові зазначає, що п. 8.2.1 договору фінансового лізингу порушує принцип добросовісності, оскільки сума комісії, договору є неспівмірною ізвиконаною послугою.

Однак, такі твердження позивача суд оцінює критично, так як відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Зокрема, такими іншими витратами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організаційні заходи щодо підписання договору, організація та супровід договору на протязі всього часу його дії (шість років), та інші витрати пов'язані з виконанням договору лізингу.

Тлумачити поняття співмірність розміру платежу наданій послузі недоцільно, оскільки лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення договору фінансового лізингу при його укладанні, що визначено умовами договору, а тому вищевказані твердження позивача є безпідставними.

Суд також не погоджується з твердженнями позивача про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» здійснює свою діяльність без відповідної ліцензії, оскільки відповідно до ч. 3, 4 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не є кредитною установою, а тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу не потрібно.

Крім того TOB "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як таке, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою про взяття на облік юридичної особи, виданою 08.10.2013 р. головою Нацкомфінпослуг Б.Візіровим (а.с.31).

В даному випадку діяльність TOB "Лізингова компанія "Еталон" не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в договорі лізингу чітко визначені усі умови з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного договору.

Наведені позивачем у позовній заяві несправедливі умови договору, що визначені ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не містяться у договорі укладеному між сторонами, а тому посилання на такі умови є необгрунтованим.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В даному випадку не відбулося дисбалансу договірних прав між сторонами, оскільки у договорі немає обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови договору є прозорими і відповідають чинному законодавству України. Договір, укладений між сторонами не містить несправедливих умов, тому не може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тому, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №000576 , укладений 28.04.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» є дійсним, так як укладений без порушення норм чинного законодавства.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Згідно роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт нанесення відповідачем моральної шкоди позивачу, ні її розмір, тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в сумі 5000 грн. задоволенню не підлягають, так як не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 203, 215, 229, 230, 627, 628, 629, 638, 640, 642 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5), ч.1 ст.6, п.2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ч.ч.3,4 ст.5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист порушених прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення неправомірно отриманих коштів та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:підпис

Суддя:

Секретар: