Справа № 355/221/15-ц Головуючий у І інстанції
Провадження № 22-ц/780/6660/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 45 07.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Баришівський районний сектор УДМС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 червня 1992 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 У вересні 2006 року за кредитні кошти він придбав квартиру АДРЕСА_1 та разом з ОСОБА_3, їх спільною дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сином відповідача від першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, переїхали на постійне проживання до спірної квартири. У вказаній квартирі позивач був зареєстрований з 11 листопада 2006 року, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - з 16 травня 2007 року, а відповідач ОСОБА_4 - з 09 жовтня 2009 року.

Зазначав, що 16 липня 2008 року шлюб між ними та ОСОБА_3 було розірвано. Відповідач ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі, однак участі в її утриманні не брала, комунальні послуги не сплачувала. Під час проживання квартирі ОСОБА_2 вчиняла сварки в стані алкогольного сп'яніння, створювала йому нестерпні умови для проживання, у зв'язку з чим він неодноразово викликав працівників міліції.

Також позивач вказував, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, а саме, ОСОБА_3 - з кінця 2013 року, ОСОБА_5 - з 2008 року, а ОСОБА_4 - з 2012 року. Проте він змушений сплачувати комунальні платежі, оскільки відповідачі зареєстровані у спірній квартирі.

З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач на підставі ст.ст. 71,72 ЖК УРСР просив визнати відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі без поважних причин тривалий час не проживають у спірній квартирі. При цьому, суд зазначив, що позивач сам чинить перешкоди відповідачам у користування спірною квартирою, в якій залишилися речі відповідачів.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 11 червня 1992 року ОСОБА_2 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16 липня 2008 року (а.с.5, т.1).

За час шлюбу, 07 вересня 2006 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстрував 10 жовтня 2006 у Баришівському бюро технічної інвентаризації (а.с.8, 12, т.1).

Згідно з рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення відмовлено. При цьому судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.60, 61 СК України, оскільки набута ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час шлюбу. Тому ці обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Матеріали справи не містять доказів про поділ спірної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З довідки Баришівської ЖЕК від 22 січня 2015 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_2 - з 11 жовтня 2006 року; відповідач ОСОБА_3 - з 16 травня 2007 року; син позивача ОСОБА_6 - з 13 листопада 2009 року; відповідач ОСОБА_4 - з 09 жовтня 2009 року та відповідач ОСОБА_5 - з 16 травня 2007 року (а.с.14, т.1).

Згідно зі ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_2 просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою на підставі ст.ст. 71,72 ЖК УРСР.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то колегія суддів вважає, що ОСОБА_3, як співвласник квартири, не може бути визнаною такою, що втратила право користування цією квартирою на підставі ст.ст.71, 72 ЖК УРСР.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3, то колегія суддів вважає, що у даному випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР до вказаних правовідносин застосуванню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки положення статей 71, 72 ЖК УРСР до вказаних правовідносин застосуванню не підлягають.

Оскільки вимога позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі є похідною від вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у задоволенні якої відмовлено, тому вимога позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України наведених вище положень закону та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, не врахував, належним чином не з'ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у позові за його недоведеністю.

З таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Баришівський районний сектор УДМС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді