АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М. , Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Кочіна Геннадія Івановича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року,-

встановила:

11 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» ( надалі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20 травня 2008 року в розмірі 72 631,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.05.2014 року становить 833 048,39 грн.

Також просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Раскової Марини, 52/В, кв. 157, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту №0 від 20 травня 2008 року в розмірі 72 631,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.05.2014 року становить 833 048,39 грн., з яких: 55377,31 доларів США (еквівалент національної валюти 635154,27 грн.) - кредитна заборгованість; 14913,57 доларів США (еквівалент 171052,32 грн.) - заборгованість по процентам; 1200,40 доларів США (еквівалент 13768,10 грн.) - пеня за прострочення сплати по кредиту; 1139,86 доларів США (еквівалент 13073,70 грн.) - пеня за прострочення сплати процентів.

Встановити спосіб реалізації нерухомого майна, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 травня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 100000 доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21.05.2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №86023 від 20 травня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно: квартира,що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Раскової Марини, 52/В, кв. 157 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання належним чином та у встановлений в договорі строк, просив достроково стягнути заборгованість, що виникла станом на 06.05.2014 р., та в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту №0 від 20 травня 2008 року у загальному розмірі 72631 долар США 14 центів в еквіваленті національної валюти станом на 06 травня 2014 року в сумі 833048,39 грн.В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «УкрСиббанк» - Кочін Г.І. просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 р. в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення з обох відповідачів судового збору.

Свої доводи мотивує тим, що у зв'язку з невиконанням боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, 02 квітня 2014 року позивач надіслав відповідачам відповідні вимоги згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку з чим набув права звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки судом першої інстанції порушено вимоги статей 15,16,525,526,590,610,611 ЦК України, статей 1,33 Закону України «Про іпотеку» та статей 1,3, 213 ЦПК України.

При цьому судом безпідставно застосовано норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який не поширюється на правовідносини сторін, оскільки наслідком ухваленого судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перехід права власності. Судом не враховано, що вказаний Закон підлягає застосуванню лише на стадії виконавчого провадження.

Крім того, відповідачами не надано доказів того, що іншого нерухомого майна, крім предмета іпотеки, у них немає, а спірна квартира використовується ними як єдине місце постійного проживання.

В судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» Лісовський С.В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Також просив відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до моменту скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснив, що відповідач ОСОБА_2, яка є матір'ю позичальника, не може з'явитись в судове засідання внаслідок наявного у неї онкологічного захворювання. Вона та її син постійно проживають в квартирі, що є предметом іпотеки, іншого житла не мають.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 травня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 100000 доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21.05.2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №86023 від 20 травня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно: квартира,що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Раскової Марини, 52/В, кв. 157 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Судом також встановлено, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим станом на 06.05.2014 р. виникла заборгованість в розмірі 72 631,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.05.2014 року становить 833 048,39 грн.

Судове рішення в частині стягнення з боржника суми боргу за кредитним договором сторони не оскаржують.

Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтями 12, 33 Закону України «Про іпотеку» та ст. 589 ЦК України передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Частиною 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті не може бути задоволена, оскільки на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи апеляційної скарги про те, що положення вказаного Закону на правовідносини сторін не поширюються та можуть бути застосовані лише на стадії виконавчого провадження є необґрунтованими.

Оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено відстрочення виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а встановлено заборону на вчинення таких дій, правові підстави для задоволення клопотання представника позивача про можливість відстрочення виконання рішення суду в цій частині також відсутні.

Судом першої інстанції було досліджено та надана належна правова оцінка доводам відповідачів в тій частині, що предмет іпотеки використовується ними як місце постійного проживання, та що іншого майна у їх власності не знаходиться.

При цьому позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин. Останній не звертався до суду з клопотанням про сприяння у їх витребуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»- КочінаГеннадія Івановича відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3169/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.