АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Кропивній К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія»

про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

у вересні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 14 636,38грн. страхового відшкодування, 3 195,13грн. пені, 1 888,09грн. інфляційних втрат, 603,90грн. 3% річних та 40 000грн. моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 2 листопада 2012р. на вул. Тимошенко, 4 у м. Києві з вини водія ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений його автомобіль «Тайота», державний номер НОМЕР_1. Цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована відповідачем відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, термін дії якого був до 13 вересня 2013р., у зв'язку із чим 5 листопада 2012р. він повідомив страховика про настання страхового випадку.

Позивач стверджував, що відповідно до рахунку-фактури від 8 листопада 2012р. ТОВ «Саміт Моторз Україна» вартість кузовного ремонту його автомобіля становить 14 636,38грн., тому 31 січня 2013р. він подав відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування, а 8 липня 2014р. направив претензію з приводу невиплати зазначеної суми.

Позивач вважав, що дії відповідача по невиплаті страхового відшкодування є неправомірними, тому страхове відшкодування повинно бути виплачено з врахуванням пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що тривалий час йому не повідомлено про розгляд його заяви та не виплачено страхове відшкодування, чим йому завдано моральних страждань.

Рішенням суду від 2 грудня 2014р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неналежну оцінку наданих доказів та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, яка

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/2293/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Васильченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з

- 2 -

наступного.

Судом встановлено, що 2 листопада 2012р. по вул. Тимошенко, 4 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів ЗАЗ 110307, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 та «Тайота», державний номер знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, у результаті якої був пошкоджений автомобіль, який належить позивачу.

Згідно довідки ВДАІ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ЗАЗ 110307, номерний знак НОМЕР_3, застрахована СТзДВ «Гарантія» відповідно до полісу обов'язкового страхування, строк дії якого до 13 вересня 2013р.

5 листопада 2012р. позивач подав до страхової компанії повідомлення про настання страхового випадку, а 31 січня 2013р. - заяву про виплату страхового відшкодування, відповідь на яку страховик не надав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належного доказу у підтвердження розміру завданої йому шкоди, а наданий рахунок-фактура не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно ст. 34.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що йому завдані збитки на суму 14 636грн. 38коп., у підтвердження чого надав рахунок-фактуру від 8 листопада 2012р., складений ТОВ «Саміт Моторз Україна», який відповідачем оспорений не був, тому вказаний доказ відповідає вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України та ст. 1192 ЦК України і суд не мав законних підстав не приймати його, як належний доказ.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів у підтвердження виконання робіт, зазначених у рахунку-фактурі, та їх оплати.

Приєднані апелянтом до апеляційної скарги акт виконаних робіт та квитанція від 13 листопада 2012р. про оплату позивачем ТОВ «Саміт Моторз Україна» 14 636грн. 38коп., не можуть бути прийняті апеляційним судом, як докази, так як подані з порушенням вимог ст. 137 та ч. 2 ст. 303 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із відсутністю належних доказів про розмір заподіяної позивачу шкоди, не ґрунтується на нормах процесуального права.

Проте, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з інших підстав.

- 3 -

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

У п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної особи або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22.1. зазначеного закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За таких обставин, зобов'язання відповідача, як страховика, виплатити страхове відшкодування, настає у разі пошкодження автомобіля позивача у результаті винних дій ОСОБА_2

Проте, позивачем ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі, а також не було надано доказів у підтвердження його вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання представника апелянта на довідку ВДАІ Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 10 січня 2013р. у підтвердження вини ОСОБА_2 у настанні ДТП, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказана довідка містить тільки відомості про складення адміністративного протоколу стосовно ОСОБА_2 та направлення його до суду, а вину даної особи у ДТП може встановити тільки суд.

Виконуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, колегія суддів роз'яснила представнику апелянта необхідність надання таких документів та надала можливість їх отримати у визначений законом спосіб, проте, представник апелянта даною можливістю не скористався і документів у підтвердження притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, у результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода та був пошкоджений автомобіль позивача, суду надано не було.

Не притягнення ОСОБА_2 до участі у даній справі позбавило його можливості або підтвердити свою вину у ДТП, або надати належні докази, які б спростували такі посилання позивача, а відтак, відсутні правові підстави стверджувати, що у відповідача, як страховика, настав обов'язок виплатити позивачу страхове відшкодування.

Крім того, розгляд даної справи без участі ОСОБА_2 зачіпає його права та інтереси, оскільки відповідно до положень ст. 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-

- 4 -

транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика протягом трьох робочих днів про настання страхового випадку.

Отже, задоволення даного позову може стати підставою для пред'явлення регресного позову до ОСОБА_2, тому його участь у розгляді даної справи є обов'язковою.

Крім того, у п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму ВССУ роз'яснено, що у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільної-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

На вказані обставини не звернув уваги суд першої інстанції, не вирішив питання про притягнення ОСОБА_2 до участі у справі, апеляційний суд позбавлений такої можливості відповідно до діючих норм процесуального законодавства, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Отже, зазначеним законом не передбачено право позивача на отримання від страховика відшкодування моральної шкоди у зв'язку із несвоєчасною виплатою страхового відшкодування.

Твердження представника апелянта про те, що відшкодування моральної шкоди передбачено нормами ст. 1167 ЦК України, колегія суддів вважає неправомірним, оскільки правовідносини сторін не регулюються вказаною нормою матеріального права.

Керуючись ст.ст.33, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014р. касувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: