Справа №463/844/13-ц
Провадження №2/463/21/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Нора Н.В.

при секретарі - Заверуха О.Б.

з участю позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третіх осіб приватного нотаріуса львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватного нотаріуса львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, визнання заповіту недійсним, визнання доручень недійсними, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення про визнання договору дарування недійсним, визнання заповіту недійсним, визнання доручень недійсними.

У судовому засіданні позивач та її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3, по належній довіреності від 29.01.2015р., вимоги підтримали, пояснили, що позивач ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько ОСОБА_1 на момент смерті володів квартирою АДРЕСА_1. Після смерті батька позивач звернулась в Четверту Львівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, однак було встановлено, що покійний батько 20.08.2012р. склав заповіт на користь відповідача ОСОБА_5, яка являлась дружиною брата позивача - ОСОБА_9, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Покійний брат ОСОБА_1 - ОСОБА_9 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 проживали в сусідній від батька квартирі АДРЕСА_1. Оскільки покійний батько ОСОБА_8 часто хворів, переніс два інсульти, мав кісту головного мозку, практично не розмовляв і самостійно не пересувався, тому вважає, що вказаний заповіт є недійсним. Крім оскаржуваного заповіту покійний батько 01.10.2012р. уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1, яким подарував ОСОБА_5 спірну квартиру, незважаючи на те, що за 1,5 міс. до цього склав вже на неї заповіт. Крім цього, за життя ОСОБА_8 надав відповідачу довіреності від 20.01.2011р. та від 29.06.2010р. на розпорядження своїми депозитними вкладами та пенсійними рахунками в АТ «Ощадбанк». Оскільки, хвороба батька позбавила його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, вважає що вказані довіреності та договір дарування квартири слід визнати недійсними. За таких обставин просять позов задоволити. В підтвердження вимог покликаються на копії оскаржуваних правочинів, копію свідоцтва про смерть, копію виписок медичної книги та інші документи, які просять вважати вичерпними в обґрунтування позову.

Представник відповідача ОСОБА_4, по належній довіреності від 16.04.2013р., у судовому засіданні проти позову заперечив, мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_5 до дня смерті ОСОБА_8 займалась його доглядом та належним чином його утримувала, тому спадкодавець склав заповіт на користь ОСОБА_5 Просить вимоги відхилити.

Треті особи у судове засідання не з'явились, належним чином повідомлені про дату судового розгляду, листом до суду просять розглядати справу у їх відсутності, враховуючи матеріали даної справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності третіх осіб.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, оглянувши спадкову справу, оцінивши письмові докази, враховуючи висловлення позиції сторін про надання суду усіх доказів в обґрунтування ставлення до позову, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 20.08.2012р. склав заповіт на користь відповідача ОСОБА_5, крім того, 01.10.2012р. уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1, та надав відповідачу довіреності від 20.01.2011р. та від 29.06.2010р. на розпорядження своїми депозитними вкладами та пенсійними рахунками в АТ «Ощадбанк».

З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. /а.с. 6/

Мотивуючи підставність позовних вимог, позивач посилається на ч.1 ст. 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З наведеного вбачається, що сумніви з приводу можливості усвідомлення своїх дій померлим, в період укладення оспорюваних правочинів, виникли лише в позивача. При цьому свідки, які підтримували дружні відносини з самим померлим, а також його лікуючий лікар та нотаріус, однозначно висловились про повну адекватність ОСОБА_8 у період складання заповіту, що підтверджується наведеними мотивами в постанові про закриття кримінального провадження /а.с. 191-192/, в якій зазначено перелік опитаних свідків.

У відповідності до роз'яснень викладених в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до правих висновків Верховного Суду України викладених у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Однак, на пропозицію суду щодо призначення експертизи, жодною із сторін не було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи для визначення того, чи особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Отже на думку суду, позивачем не наведено жодних мотивів, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_8 на момент вчинення оспорюваних правочинів не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В зв'язку з наведеним в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третіх осіб приватного нотаріуса львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватного нотаріуса львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, визнання заповіту недійсним, визнання доручень недійсними - відмовити за безпідставністю вимог.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст.294 ЦПК України до Апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Нор Н. В.