АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Хоменко О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Волошина В.М., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В. за участю: представника відповідача Євдотьєва А.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги мотивував тим, що в 2008 році між ним та відповідачем мали місце переговори щодо укладення кредитного договору, відповідно до якого він мав отримати кредит в межах кредитної лінії в розмірі 500 000 доларів США в результаті чого були досягнуті домовленості та складено проект кредитного договору. Однак, у визначений день - 27.08.2008 року кредитний договір підписаний не був. Проте між ним, третьою особою та відповідачем був підписаний іпотечний договір. У подальшому, підписання кредитного договору так і не відбулось, кошти були видані позивачу в значно меншому розмірі та було повідомлено, що сам іпотечний договір анульовано, оскільки видана сума не підлягає забезпеченню, а належна йому квартира АДРЕСА_1 буде вивільнена з-під іпотеки.

З урахуванням поданих уточнень просив визнати договір іпотеки неукладеним та скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, з підстав того, що договір іпотеки не відповідає вимогам законодавства, оскільки не містить істотних умов, визначених Законом України «Про іпотеку».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Справа за час перебування у апеляційному суду призначалася до судового розгляду чотири рази. Сторони про день і час розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Повідомлення апелянта та представнику апелянта здійснювалося за адресами визначеними ними у поданій апеляційній скарзі. Однак, поверталися без вручення за закінченням терміну зберігання.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності апелянта та його представника у відповідності до положень ст. 305 ЦПК України з урахуванням також положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за № 11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення».

Виходячи з того, що при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідально до п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є : правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб які беруть участь у справі, інших учасників процесу, характер процесу та його значення для заявника.

Колегія суддів вважає, що саме поведінка апелянта та його представника, які ініціювавши перегляд судового рішення та зазначивши в апеляційній скарзі спосіб повідомлення про її розгляд в подальшому не вчиняють дій щодо отримання судових повідомлень, не надають доказів на підтвердження поважності причин неявки, тим самим позбавляючи інші сторони справи права на справедливий суд.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача з приводу того, що при укладенні іпотечного договору сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, є не обґрунтованими, так як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання чітко приписані у договорі, який сторони підписали, а відповідно досягли згоди щодо його істотних умов.

Посилання позивача на недійсність основного зобов'язання в зв'язку з тим, що кредитний договір не був підписаний позивачем, суд вважав безпідставними, так як факт укладення кредитного договору № 700 / 71414 - КУ від 28.08.2008 року встановлений судовими рішенням, яке набрало законної сили, а відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України даний факт доказування не підлягає.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що суд не в повній мірі з'ясував обставини справи, які мають суттєве значення для правомірного її вирішення. Сумнівним є факт прийняття рішення щодо узгодження сторонами всіх істотних умов без дослідження оригіналу кредитного договору, яким і узгоджуються дані істотні умови.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Так як у відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Позивачем ( апелянтом ) у ході розгляду справи не було надано доказів на підтвердження недійсності правочину виходячи з вимог щодо підстав недійсності право чину визначеними ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Апелянт зазначав, що судом першої інстанції не встановлено факту підписання самого договору про надання відновлювальної кредитної лінії через неможливість з невідомих підстав дослідити оригінал нібито існуючого договору. Так як діючим законодавством України передбачено, що забезпеченню підлягає дійсне зобов'язання, проте представником відповідача жодним чином не доведено дійсність зобов'язання, забезпеченого оспорюваним договором іпотеки.

У той же час, відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 звертався до ПАТ „Укрсоцбанк" з позовною заявою про визнання недійсним пункту договору та скасування неустойки. За розглядом яких рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні заявлених вимог. Предметом спору був договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 27.08.2008 року за № 700/ 711414 - КУ за яким банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у розмірі 500 000 доларів США з процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 15% річних з кінцевим поверненням кредиту 26.08.2018 року.

Зазначене свідчить про те, що апелянт визнавав наявність укладеного кредитного договору саме в визначену умовами цього договору дату, зазначаючи при цьому відповідний номер договору та суму коштів, строки повернення, які є ідентичними тим даним які відображені в спірному договорі.

Також колегія суддів вважає, що апелянтом у ході судового розгляду не було надано доказів на підтвердження визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 27.08.2008 року за № 700/ 711414 - КУ припиненим, недійсним, нікчемним, тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині істотності умов договору іпотеки, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Саме п. 1.1 іпотечного договору № 700/711419 - ІО від 27.08.2008 року укладено між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку „ Укрсоцбанк", ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було визначено, що іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальника за договором відновлювальної кредитної лінії № 700/711414 - КУ від 27.08.2008 року, укладеного між іпотекодержателем та позичальником ( надалі як - „основне зобов'язання") квартиру АДРЕСА_1.

п.1.4, п.1.4.1 іпотечного договору було також визначено зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, а саме повернення кредиту у сумі 500 000 доларів США із порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобов'язання, з кінцевим терміном погашення кредиту до 26 серпня 2018 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов'язання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: