Справа № 443/1862/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/1577/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з Гніздичівського державного спиртового заводу середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10 лютого 2011 року по 26 грудня 2013 року в розмірі 31955, 92 грн. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 04 листопада 2008 року по 09 лютого 2011 року працював на посаді оператора процесу бродіння на Гніздичівському державному спиртзаводі. 10 серпня 2012 року рішенням Жидачівського районного суду Львівської області у справі за позовом ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртзаводу було стягнуто з останнього в користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 12409, 43 грн., та компенсацію у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати в сумі 1297, 01 грн. Як зазначено в мотивувальній частині згаданого рішення заборгованість по заробітній платі була стягнута судом за серпень, грудень 2009 р., січень-листопад 2010 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем по заборгованості з заробітної плати лише 26 грудня 2013 року, зазначена обставина підтверджується листом відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції від 10 червня 2014 року № 1690/09-20. Відтак відповідач не провів своєчасний розрахунок з позивачем його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку , а саме з 10 лютого 2011 року по 26 грудня 2013 року.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність оскарженого рішення просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення керувався рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4 рп/2012, відповідно до якого прийшов до висновку , що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Однак, позивач вважає, що такі висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на те, що при вирішенні питання щодо строку звернення до суду не було взято до уваги ухвалене пізніше Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 р. Вважає, що з огляду на положення ст. 233 КЗпП України, ст. 2 ЗУ "Про оплату праці" , Рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 р. по справі № 1-13/2013 у суду першої інстанції відсутні підстави для застосування позовної давності стосовно звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі підстави не засновані на нормах права. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що відповідач повністю визнав позов та не звертався до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання 26.02.2015 року не з"явився ніхто із осіб, які беруть участь у справі. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 року у справі щодо офіційного роз"яснення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв"язку з положеннями статей 117, 237 цього кодексу, згідно з яким для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про виплату компенсації за втрату частини заробітної плати , у зв"язку з порушенням строків її виплати , встановлено тримісячний строк , перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про це.

Колегія суддів вважає, законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.02.2011 року по 26 грудня 2013 року, оскільки рішення суду першої інстанції ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012. Водночас, колегія суддів розглядає як некоректне посилання суду першої інстанції на те, що у вищезазначеному рішенні Конституційного Суду йдеться про строки звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо виплати компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати, зважаючи на те, що у цьому рішенні Конституційного Суду нічого не зазначено стосовно строків звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо виплати компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати. Крім цього, позивачем і не було заявлено позовних вимог про виплату компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що, виходячи з рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року а № 8-рп/2013 звернення працівника за вирішенням трудового спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,- не обмежується будь-яким строком , оскільки на ці правовідносини не поширюється дія вищезазначеного рішення Конституційного Суду України, а - поширюється дія рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, яким встановлено тримісячний строк звернення до суду перебіг якого розпочинається з дня , коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних позивачеві сум , фактично з ним розрахувався.

Оскільки позивач зазначив, що відповідач розрахувався з ним 26 грудня 2013 року, тримісячний строк звернення до суду закінчився 26 березня 2014 року, а позивач звернувся з позовом до суду лише 17 жовтня 2014 року, тобто по збігу тримісячного строку звернення до суд, суд першої інстанції не поновив пропущеного строку, і зважаючи на підставність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог за пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи апеляційної скарги про незаконність оскарженого рішення із-за не врахування судом першої інстанції тієї обставини, що відповідач визнав позов. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Питання про визнання позову відповідачем суд першої інстанції повинен був вирішити у відповідності до положень ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 174 ЦПК України, але як видно із змісту оскарженого рішення, вищезазначені норми процесуального закону, судом першої інстанції не були додержані. Однак, зважаючи на те, що у відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31955,92 грн, так як порушення судом першої інстанції положень ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 174 ЦПК України не призвело до неправильного вирішення трудового спору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги законності і обґрунтованості оскарженого рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржене рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді Приколота Т.І.

Федоришин А.В.