Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівКОЖУХ О.А., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника позивача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

05.06.2014 ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_5 і мотивувала його таким. 14.03.2007 за договором купівлі-продажу донька позивача - ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1. Квартира була придбана за 40000,00 дол. США, які були еквівалентом 202000,00 грн, ці гроші доньці дала ОСОБА_3 для того, щоб та придбала квартиру на її ім'я. Позивач самостійно не міг придбати квартиру, оскільки перебував за кордоном. Після придбання квартири ОСОБА_3 дала доньці ще 20000,00 дол. США для її реконструкції під магазин. Факт передачі 40000,00 дол. США з відповідною метою підтверджується розпискою від 05.01.2007, факт передачі цих коштів, а також 20000,00 дол. США може підтвердити і свідок ОСОБА_9 Позивач був переконаний, що відповідач придбав квартиру на його ім'я відповідно до домовленості, впевненість у цьому давали, крім іншого, кошти, виручені від здачі приміщення в оренду, які регулярно донька передавала позивачу як власнику майна.

У подальшому ОСОБА_3 вирішила відчужити магазин, для чого видала 24.02.2014 довіреність, якою уповноважила доньку діяти від її імені, і лише у зв'язку з цим дізналася, що насправді донька придбала квартиру та оформила всі документи на неї та на реконструйований з квартири магазин не на ім'я позивача, а на своє ім'я. Відповідач ухиляється від переоформлення майна на ім'я позивача, у зв'язку з чим для захисту свого права позивач вимушений звернутися до суду.

Посилаючись на ці обставини, на ст. 328 ЦК України щодо набуття права власності з підстав, не заборонених законом, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на нежиле приміщення - магазин, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14.07.2014 позов задоволено: визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на нежиле приміщення по АДРЕСА_1. Додатковим рішенням цього ж суду від 30.07.2014 стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 3654,00 грн в дохід держави.

ПАТ «ВіЕс Банк» у порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов'язки, рішення суду оскаржило. Посилається, зокрема, на те, що про існування рішення суду банк дізнався 18.08.2014, це рішення порушує права банку, оскільки на спірне приміщення накладено арешт у зв'язку з примусовим виконанням іншого рішення цього ж суду, що набрало законної сили 27.02.2012, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_10 і ОСОБА_5 борг за кредитним договором у розмірі 335288,02 грн. Факт існування рішення суду, на виконання якого накладено арешт на майно та підготовлено його реалізацію, був замовчаний ОСОБА_5, яка фактично порушила заборону на відчуження арештованого майна, рішення суду, що оскаржується банком, перешкоджає виконанню рішення суду про стягнення боргу. Апелянт просить рішення суду скасувати, у позові відмовити та постановити окрему ухвалу на адресу правоохоронних органів за фактом відчуження та інших незаконних дій щодо арештованого майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 707/2-3885/11, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Однак, своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і погодитися з ними не можна.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, на підставах, що ним не заборонені; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що надала своїй доньці ОСОБА_5 40000,00 дол. США для того, щоб та придбала для неї та на її ім'я спірну квартиру. У справі міститься копія виданої і підписаної відповідачем ОСОБА_5 розписки від 05.01.2007, відповідно до якої вона отримала від ОСОБА_3 40000,00 дол. США для купівлі на ім'я останньої квартири АДРЕСА_1 та зобов'язалася реконструювати квартиру під магазин і оформити право власності спочатку на квартиру, а потім і на магазин на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 6). Факти і обставини, викладені в розписці, засвідчила своїм підписом ОСОБА_9 Письмових доказів передання позивачем відповідачу додатково 20000,00 дол. США, як про це йдеться в заяві, у справі немає.

14.03.2007 продавці ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з одного боку та покупець ОСОБА_5 з іншого боку уклали договір купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 1329, за яким продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 за 40000,00 дол. США, які станом на день укладання договору були еквівалентом 202000,00 грн (а.с. 7-8). У подальшому на підставі рішення Мукачівського міськвиконкому від 20.05.2008 № 142 реконструйовану в магазин квартиру було прийнято в експлуатацію, 25.11.2008 Управлінням міського господарства на ім'я ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин загальною площею 79,80 кв. м, цього ж дня право власності було зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с. 9-11).

Фізична особа як учасник цивільних відносин своїми діями набуває для себе цивільних прав і самостійно їх здійснює, а також своїми діями створює для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконує та несе відповідальність у разі їх невиконання (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 24-26, 30 ЦК України). За правилами, передбаченими ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 238, 239, 244, 245 ЦК України, на підставі, зокрема, договору, довіреності фізичної особи може мати місце представництво, при якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, а правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

У справі немає доказів уповноваження в порядку, встановленому законом, ОСОБА_3 своєї доньки ОСОБА_5 на дії в її інтересах та від її імені, на укладання договору купівлі нерухомості на її ім'я, на проведення розрахунків, оформлення відповідних документів, реєстрацію права власності на придбане майно тощо. Зазначене вище формулювання в розписці, складеній ОСОБА_5, не замінювало належного оформлення повноважень щодо представництва та не давало право діяти від імені ОСОБА_3 Таким чином, на час укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 не мала повноважень діяти від імені ОСОБА_3, не представляла її інтереси і не могла укласти договір купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_3, а виступаючи стороною договору могла придбати майно і придбала таке на своє ім'я.

Цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з договору, правомірність якого презюмується, договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 11 ч. 1, ч 2 п. 1, ст.ст. 202, 204, 509, 629 ЦК України). Договір купівлі-продажу квартири від 14.03.2007 є чинним, доказів оспорювання його дійсності немає, договір є легітимною підставою для набуття ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно, яке згодом як законно набуте було реконструйоване і в новій якості було за нею зареєстроване. Видача в подальшому ОСОБА_3 нотаріально посвідченої 24.02.2014 довіреності на ім'я ОСОБА_5 на право розпорядження начебто належним довірителю нерухомим майном - магазином по АДРЕСА_1, з одного боку, вказує на обізнаність ОСОБА_3 із правилами представництва, з іншого боку, не є законним підтвердженням її права власності на майно (а.с. 12).

Журналом судового засідання від 14.07.2014 зафіксовано факт визнання відповідачем позову (а.с. 25-26). Тобто, фактично спору між сторонами, в усякому разі, на час вирішення справи судом, немає, що уможливлює, за відсутності для того інших перешкод, врегулювати свої стосунки щодо права на нерухоме майно та/або щодо розрахунків між собою у зв'язку з придбанням і реконструкцією майна в позасудовому порядку (ст. 319 ч.ч. 1, 2, ст. 346 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 347 ч.ч. 1, 3 ЦК України тощо).

На час ухвалення судом рішення, що оскаржується, матеріали справи не містили даних, які б вказували на обтяження спірного нерухомого майна, на інтереси третіх осіб, пов'язані з цим майном. Між тим, з матеріалів цивільної справи № 707/2-3885/11 убачається, що чинним заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06.12.2011 задоволено позов ПАТ «Фольксбанк» до ОСОБА_10 і ОСОБА_5 про стягнення боргу, на користь банку з відповідачів стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором від 02.07.2008 № KF 50495 в розмірі 333468,02 грн та судові витрати в розмірі 1820,00 грн (а.с. 79-80 справи № 707/2-3885/11).

ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ПАТ «Фольксбанк» (а.с. 41-43)) до апеляційної скарги додало копії: виконавчого листа, виданого Мукачівським міськрайсудом 20.07.2012 за рішенням цього ж суду від 06.12.2011 про стягнення вищевказаного боргу; постанов держвиконавця від 04.03.2013 про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; акту опису й арешту майна від 24.01.2014, яким описано нежиле приміщення (магазин) загальною площею 79,80 кв. м за адресою АДРЕСА_1, приміщення 1 (а.с. 36-40). Отже, на приміщення, право власності на яке просила визнати за собою ОСОБА_3, накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Кредитор, стягувач управі вимагати виконання рішення суду, ухваленого на його користь, за рахунок майна боржника (ст. 14 ч. 1, ст. 368 ЦПК України, ст. 17 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 32 ч. 1 п. 1, ст.ст. 52, 57, 62, 63 та інші норми Закону України «Про виконавче провадження») і зацікавлений у наявності відповідного майна, фіксації та стабільності його правого статусу, усуненні будь-яких обставин, які можуть порушити законні права кредитора та неправомірно зашкодити стягненню боргу, за відповідної потреби - за рахунок коштів, одержаних від реалізації арештованого майна. Заміна боржника у зобов'язанні, в т.ч., у такому, що виникло у зв'язку з виконанням рішення суду, може бути здійснена лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 8 ч. 1, ст. 520 ЦК України). Відтак, кредитор має законні цивільні права та інтереси щодо спірного нежилого приміщення та, відповідно, має право на їх захист (ст. 15 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України). В силу положень ст. 14 ч. 3, ст. 292 ч. 1 ЦПК України, особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права та обов'язки, ухвалив рішення, яке порушує її права, свободи чи інтереси, вправі оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. Рішенням суду, що оскаржується, вирішено питання про права та обов'язки ПАТ «ВіЕс Банк», яке не брало участі в справі.

Виходячи з викладеного, вимога ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно не ґрунтується на законі. Позивач не довів наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на майно, а визнання такого права за наведених вище обставин за наявності чинного договору, який є підставою для набуття права власності на майно відповідачем, від якого той у встановлений законом спосіб не відмовився, суперечить закону. Вирішення питання про визнання права власності на майно за позивачем без участі кредитора відповідача порушує права банку, який мав підстави для оскарження рішення суду. Всупереч вимогам ст. 27 ч. 3 ЦПК України щодо обов'язку осіб, які беруть участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, відповідач не повідомив про наявність обставин, що істотно впливають на характер спору, склад його учасників та можливість ухвалення судом відповідного рішення.

Вищенаведені обставини в сукупності виключали можливість задоволення позову, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію кредитора слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові - відмовити. Зі скасуванням рішення суду, ухваленого по суті спору, не може залишатися і додаткове рішення суду першої інстанції.

ПАТ «ВіЕс Банк» як вимогу апеляції зазначило прохання про постановлення окремої ухвали на адресу правоохоронних органів за фактом відчуження та інших незаконних дій щодо арештованого майна. У цьому зв'язку колегія суддів відзначає, що вимога про постановлення окремої ухвали не є власне вимогою апеляційної скарги щодо вирішення спору і не вирішується за такими правилами. Відповідно до ст.ст. 211, 320 ЦПК України, постановлення окремої ухвали за наявності відповідних підстав є правом суду, у даній справі, враховуючи результат її вирішення апеляційним судом, колегія суддів не вбачає необхідності для постановлення окремої ухвали, про яку просив апелянт. Водночас, якщо кредитор вважає, що факт виникнення спору про право цивільне щодо нерухомого майна та обставини, що були з'ясовані під час його розв'язання, дають підстави стверджувати про наявність у діях ОСОБА_5 ознак злочину, передбаченого ст. 388 ч. 1 КК України, він не позбавлений права повідомити про це прокурора та/або орган досудового розслідування.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 липня 2014 р. та додаткове рішення цього ж суду від 30 липня 2014 р. скасувати, у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 1827,00 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді