Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року і касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договорами позики в сумі 861 660 грн та 26 439,97 грн заборгованості за процентами, з ОСОБА_5 - 575 280 грн заборгованості за договорами позики і 17 652,43 грн заборгованості за процентами.

Посилався на те, що між ним та відповідачами у період з 2009 року по липень 2012 року були укладені договори позики, відповідно до яких ОСОБА_4 отримала в борг всього 861 660 грн, а ОСОБА_5 - 575 280 грн, які зобов'язувались повернути за першою вимогою протягом 60 днів. У травні 2013 року він звернувся з вимогою повернути кошти, але відповідачі у добровільному порядку умови договорів позики не виконали.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики, укладеним 25 листопада 2009 року, в сумі 45 000 доларів США, що еквівалентно 529 211,70 грн згідно з офіційним курсом Національного банку України на 5 червня 2014 року, та проценти в сумі 1 398,08 доларів США, що еквівалентно 16 441,78 грн згідно з офіційним курсом Національного банку України на 5 червня 2014 року.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 червня 2014 року, змінити рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року в частині стягнення боргу за договором позики від 25 листопада 2009 року, у іншій частині рішення скасувати з ухваленням нового про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_4 боргу, суд першої інстанції виходив з того, що видаткові касові ордери не є доказами передачі коштів у борг і розписка про отримання ОСОБА_4 68 000 грн, складена в липні 2013 року, такого також не підтверджує.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення боргу за розписками з ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надав оригінал боргової розписки від 25 листопада 2009 року, а розписка від 29 березня 2010 року не містить правову підставу передачі грошей, умови і строк їх повернення. Відмова у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_5 боргу за видатковим касовим ордером від 2 березня 2011 року також обґрунтована недоведеністю існування боргових зобов'язань.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підтвердженням укладення з ОСОБА_5 договору позики на суму 45 000 доларів США є оригінал розписки від 25 листопада 2009 року, наданий позивачем, і стягнув борг з урахуванням процентів.

У іншій частині апеляційна інстанція погодилась із рішенням суду першої інстанції.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитьсь не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судами встановлено, що в період з квітня 2011 року по травень 2012 року ОСОБА_3 як касир за видатковими касовими ордерами, призначенням платежів за якими, зокрема, є заробітна плата, плата за електроенергію, оплата робіт, видав ОСОБА_4 2 196 003 грн, а ОСОБА_5 - 2 000 доларів США, які просив стягнути як такі, що одержані у позику, з нарахуванням відповідних процентів.

Відмовляючи у позові в частині стягнення з відповідачів коштів, одержаних за вказаними видатковими касовими ордерами, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ці докази не підтверджують укладення сторонами договорів позики та набуття ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відповідних цивільних обов'язків, а лише свідчать про одержання останніми цих коштів.

Судами також встановлено, що 13 липня 2011 року ОСОБА_4 отримала 68 000 грн, а ОСОБА_5 29 березня 2010 року - 25 000 доларів США, про що обидні склали розписки.

Оцінивши надані докази, суди дійшли висновку про недоведеність укладення між сторонами договорів позики на ці суми, оскільки розписки, підтверджуючи одержання грошей, не встановлюють обов'язку з їх повернення, що складає зміст позикового зобов'язання.

Такі висновки судів ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів і доводами касаційної скарги ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, не спростовані.

Судом апеляційної інстанції, крім наведеного, встановлено, що 25 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладений договір позики, за умовами якого остання отримала у борг 45 000 доларів США, які зобов'язалась повернути на його першу вимогу протягом 60 днів, про що склала відповідну розписку.

Апеляційний суд, дослідивши в судовому засіданні оригінал розписки від 25 листопада 2009 року і встановивши, що розписка містить найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка передається, та особистий підпис позичальника, дійшов висновку про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведення факту передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Так як сторони строк повернення позики визначили протягом 60 днів з моменту пред'явлення вимоги, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, встановив, що вимога пред'явлена позикодавцем у травні 2013 року і позичальником у погоджений сторонами строк не виконала.

Вирішуючи справу в частині стягнення боргу за позикою, укладення якої підтверджено розпискою від 25 листопада 2009 року, апеляційний суд недостатньо врахував обґрунтування позову в цій частині та правові підстави нарахування процентів і строк, з якого слід нараховувати відповідні проценти; не встановив день, з якого позичальник є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Провівши розрахунок заборгованості за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційний суд такий порядок її визначення не обґрунтував.

Крім того, за змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про наявність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Саме відсутністю оригіналу розписки від 25 листопада 2009 року суд першої інстанції обґрунтовував відмову у позові в цій частині. Апеляція, приймаючи цей доказ, відповідного обґрунтування щодо можливості прийняття доказу і його дослідження не навела.

Суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. ст. 212-215, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув і дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову і визначення суми заборгованості за офіційним курсом Національного Банку України на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за позикою, на підтвердження якої 25 листопада 2009 року складена розписка, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки питання розподілу судових витрат залежить від змісту задоволених позовних вимог, рішення апеляційного суду в частині стягнення судового збору також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 і касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року в частині стягнення боргу за розпискою від 25 листопада 2009 року та в частині вирішення питання розподілу судових витрат скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко А