Справа № 346/5247/15-ц
Провадження № 2/346/2105/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Веселова В.М.

секретаря - Максимюк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, вказав, що є власником будинку, що знаходиться по вул.Міцкевича, 287, в м. Коломия Івано-Франківської області. Також в даному будинку зареєстровані та проживають дружина позивача ОСОБА_4, син ОСОБА_5, а також зареєстрований брат позивача ОСОБА_2 та племінник позивача ОСОБА_3 Однак, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час не проживають у спірному будинку, участі у його утриманні не приймають, не сплачують комунальні платежі. Просить суд визнати відповідачів такими , що втратили право на користування будинковолодінням, що знаходиться за адресою вул.. Міцкевича, 287, в м. Коломия Івано-Франківської області. В судове засідання позивач подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день,час та місце слухання справи були належним чином повідомлені.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши письмову заяву позивача, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку № 287 по вул. Міцкевича, в м. Коломия, Івано-Франківської області відповідно до Договору дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу 10 вересня 1999 року за № Д-944 та зареєстрований в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 26 листопада 2008 року (а.с.5). На даний час в даному житловому будинку разом з позивачем зареєстровані та проживають -дружина позивача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син позивача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім цього, в даному будинку зареєстровані брат позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, та племінник позивача ОСОБА_3 Мирославивич ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірному будинку з 1974 року, тобто з часу свого одруження, оскільки переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини в с.Королівка,Коломийського району, проте залишився зареєстрований за старою адресою. У січні 1975 року народився їхній син ОСОБА_3, якого теж зареєстрували за адресою,по якій знаходиться будинок позивача,однак він також постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачі добровільно визначили своє місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад 10 років. Відповідачі за дані роки по вказаній адресі не проживали, матеріальні блага на будівництво та благоустрій не витрачали, крім того в будинку, відсутні будь-які їхні особисті речі.

Відповідачі не є членами сімї позивача, отже являються наймачами житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

Незважаючи на те, що відповідачі не проживають у спірному будинку, вони не бажають знятися з реєстрації в добровільному порядку. Така поведінка відповідачів суперечить інтересам позивача , що змушує звернутися з даним позовом до суду.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідачі понад 10 років не приймали участі у витратах по утриманню будинку, не сплачували комунальні та інші платежі, не допомагали позивачу в проведенні поточних ремонтів.

У відповідності до ст.41 ОСОБА_6 України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до ОСОБА_6 України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені ОСОБА_6 та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 ОСОБА_6 України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_7 проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним та непорушним каменем європейських цінностей, і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 ОСОБА_6 України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, не пов'язані спільним побутом з позивачем,не мають з ним спільного побуту,взаємних прав та обов'язків.

Наведене підтверджується копією договору дарування, копією реєстрації права власності на нерухоме майно, довідкою КП «Житлоінфоцентр» від 16.11.2015 р. № 682, довідкою Королівської сільської ради від 10.11.2015 р. № 851, копією паспорта та ідентифікаційного коду.

На підставі ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах ОСОБА_7 проти України» від 21.12.2010 року та «EastAlliance Limited проти України» від 23.01.2014 року, ст.3 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст.74,169 ч.4, 197 ч.2, 213-215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим будинком №287 по вул. Міцкевича в м. Коломия, Івано-Франківської області.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим будинком №287 по вул. Міцкевича в м. Коломия, Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня

його проголошення.

Суддя Веселов В. М.