Справа № 604/835/15-ц
Провадження № 2/604/279/15
У х в а л а

27 листопада 2015 року Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Сташківа Н.Б.

за участю

секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору БТІ Підволочиського району, Управління Держкомзему у Підволочиському районі про визнання незаконною відмову в оформленні права землекористування, визнання права користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 14 липня 2015 року звернувся до Підволочиського районного суду із позовом до ОСОБА_5 селищної ради, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору БТІ Підволочиського району, Управління держкомзему у Підволочиському районі про припинення права користування земельною ділянкою, яка знаходилась у користуванні Підволочиського РайСТ та визнання за ним права користування земельною ділянкою площею 0,215 га, що розміщена за адресою вул. Шевченка, 8 у сел. Підволочиську Тернопільської області, на якій розміщені комплекс будівель та споруд ринку, зареєстровані на нього як на набувача, посилаючись на те, що на неодноразові звернення відповідач відмовляється укласти із ним договір оренди землі, чим порушено його право.

09 листопада 2015 року позивач ОСОБА_4 подав до суду додаткове обґрунтування позовних вимог, у яких просив визнати незаконною відмову ОСОБА_5 селищної ради в оформленні права землекористування під обєктом комплексу будівель та споруд, визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 0,215 га. за адресою Шевченка,8 у сел. Підволочиську Тернопільської області, а також стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2015 року додаткові обґрунтування позовних вимог, що подані до початку розгляду справи по суті прийняті судом до розгляду з урахуванням викладених у них позовних вимогах.

Під час розгляду справи по суті представниками відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у справі виходячи із того, що позивач звернувся до суду із позовом до неналежного відповідача, оскільки із заявами він звертався саме до селищного голови, який не наділений повноваженнями, передачі земельної ділянки під оренду, позаяк вказане питання

вирішується виключно сесією селищної ради, а тому позивач повинен зазначити відповідачем саме селищного Голову ОСОБА_6, а не ОСОБА_5 селищну раду. Також позивач посилається на те, що ним набуто право власності на спірні обєкти нерухомості по вул.. Шевченка, 8 у сел.. ОСОБА_5 Тернопільської області на підставі договору дарування, котрий оспорюється ОСОБА_5 селищною радою і на даний час справа по суті не вирішена. Крім того підставами закриття провадження по справі вважає, що даний спір носить публічно-правовий характер, а тому повинен розглядатися за правилами КАС України. З вищевикладених обставин просять закрити провадження у справі.

Позивач та представник позивача проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі з підстав викладених представниками відповідача заперечила, зіславшись на практику Верховного Суду України вважає, що в даному випадку спір належить розглядати саме в порядку цивільного судочинства, а не КАС, а тому в задоволенні клопотання просить відмовити.

Суд, заслухавши клопотання представників відповідача, думку позивача та його представника, ознайомившись із поданими доказами, вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити, виходячи із наступних міркувань :

Ст.ст. 55, 124 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а ст. 18 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції 1960 року кожен при вирішенні спору щодо його прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Так відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ч.2 ст. 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз вказаної статті свідчить про те, що дану норму слід розуміти в системному звязку із ч.1 тієї ж самої статті, з якої випливає, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Пунктом 1 ч.1 ст.3 КАС України також визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, головною ознакою публічно-правових спорів є участь у них хоча б однією зі сторін субєкта владних повноважень. Окрім того, оскільки відповідно до п.1ч.1 ст.3 та ч.1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку зі здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, необхідною ознакою належності справи до адміністративної юрисдикції є здійснення цим субєктом владних управлінських функцій та повноважень, і ці функції та повноваження повинні здійснюватись ним саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Відповідно до п.1ч.1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень, щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, спори між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їх компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів, спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках встановлених законом; спори щодо правовідносин, повязаних із виборчим процесом чи процесом референдуму. Вказаний перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню або поясненню через опосередковано через інші законодавчі акти.

Разом із тим вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійснені владних управлінських функцій.

Відповідно до ст.. 2-5 ЗК України ст.. 80 ЗК (в редакції 2002 року) установлено, що субєктами права власності на землю є обласні, районні, міські, селищні, сільські ОСОБА_2 народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

З аналізу ст. 80 ЗК України, встановлено, що рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним субєктом земельних відносин.

Вказане свідчить про те, що у відносинах, які склались між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі субєкта щодо надання йому права передачі земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Таким чином прийняття субєктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто нормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватись у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічна правова позиція, яка є обовязковою для застосування судами першої інстанції згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-494а14), а також у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року № 21-3080а/14. Крім того згідно п.п. 6,7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення прав на землю. Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст.. 16, 21, 393 ЦК України, ст..152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно ст.. 15 ЦПК України розглядається в порядку цивільного судочинства.

За вказаних обставин враховуючи те, що дані правовідносини не належить до компетенції адміністративного суду, тому у задоволенні клопотання слід відмовити. Крім того суд не приймає до уваги посилання представників відповідача, на те що у даній справі слід позивачу замінити неналежного відповідача ОСОБА_5 селищну раду належним, а саме головою селищної ради, а також те, що у суді по іншій справі оспорюється договір дарування земельної ділянки, оскільки дані обставини не можуть бути підставою для закриття провадження у справі на стадії судового розгляду справи по суті, позаяк питання щодо заміни неналежного відповідача, належним може бути вирішенні в ході судового розгляду справи з дотриманням правил ст. 33 ЦПК України, а щодо оспорення права власності, то сторона може заявити клопотання про зупинення розгляду справи до вирішенні іншої справи, якщо вони між собою є взаємоповязаними, або в судових дебатах висловити свою позицію щодо відмови з цих підстав в задоволенні позовних вимог по суті.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 15 ЦПК України, 2,3, 17, п.2 ч.1 ст. 157 КАС України, ст. 80 ЗК України п.6,7 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», правової позиції колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-494а14), а також у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року № 21-3080а/14, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання представників відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 селищної ради, третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору БТІ Підволочиського району, Управління Держкомзему у Підволочиському районі про визнання незаконною відмову в оформленні права землекористування, визнання права користування земельною ділянкою у звязку з тим, що

справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відмовити за безпідставністю.

Ухвала суду у відповідності до вимог ст.. 293 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвалу суду, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, можуть бути включені до апеляційної скарги

Головуючий