Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/1870/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мініч Г. Г.
Категорія 43 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні власністю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на ? частину квартири,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про її вселення та зобовязання останнього не чинити перешкод, Свій позов мотивувала тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та їй належить ? частка вказаної квартири. Оскільки останній не пускає її до квартири, просила суд вселити її до спірної квартири та зобов'язати відповідача передати їй ключі від неї.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на ? частину квартири, мотивуючи його тим, що за час шлюбу із останньою йому було видано ордер на квартиру, яку вони приватизували. 12.07.1994 року шлюб було припинено та з того часу проживали окремо. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 добровільно виїхавши із квартири та передавши йому свою частку квартири ухиляється від нотаріального оформлення договору міни, просив визнати його дійсним та визнати за ним право власності на належну ОСОБА_3 ? частину квартири.

12.01.2015 року ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області позовні заяви було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 видати останній ключі від дверей спірної квартири та не чинити спротив їй у користуванні вказаною квартирою.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на ? частини квартири відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає вимогам ст. ст. 213 і 214 ЦПК України є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт зазначає, що твердження ОСОБА_3 про те, що їй належить ? частини квартири є безпідставними, оскільки спірна квартира придбана за рахунок держави, за яку на протязі 20 років вона не сплачувала комунальних платежів. Крім того, остання пропустила строк позовної давності при зверненні до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27.05.2010 року у справі № 2-276/10, яке набрало чинності 08.09.2010 року (а. с. 23, 24).

Порушивши у суді спір про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на ? частини квартири ОСОБА_2 посилався на те, що між ним та ОСОБА_3 був укладений договір міни, викладений у вигляді розписки, за яким остання передала йому ? частину спірної квартини в обмін іншого майна, що було нажито у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі (а. с. 26).

Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу УРСР, 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Так, відповідно до ст. 153 зазначеного Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 241 ЦК УРСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. До договору міни застосовуються відповідні правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін (ст. 242 ЦК УРСР).

Відповідно вимог ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі, при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання дійсним договору міни нерухомого майна, укладеного між сторонами, оскільки всупереч вищенаведеним вимогам закону він нотаріально посвідчений не був, тому є недійсним та не створює прав та обов'язків для сторін.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду щодо обґрунтованості заявлених ОСОБА_3 позовних вимог щодо вселення її у спірну квартиру як власника, та зобовязання ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні вказаною квартирою з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Результат аналізу наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки право ОСОБА_3 як співвласника порушено, ОСОБА_2 перешкоджає їй у здійсненні нею зокрема права користування та розпорядження своїм майном, воно підлягає поновленню.

Наявність у ОСОБА_3 іншого житла, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки у відповідності до ст. 33Конституції України, остання має право на вільний вибір місця свого проживання та відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України вона має право використовувати спірне житлове приміщення для власного проживання.

Твердження апелянта, що ОСОБА_3 пропустила строки позовної давності, встановлені ст. 256 ЦК України також є безпідставні, оскільки на вказані правовідносини строк позовної давності не розповсюджується. ОСОБА_3, враховуючи її статус власника ? частини спірної квартири, не може бути позбавлена свого права, крім випадків, передбачених законом. Також, порушення її прав є триваючим.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 належним чином мотивовані, підтверджуються матеріалами справи, узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

При цьому, суд дав належну оцінку зібраним у справі доказам, висновки щодо яких обґрунтовано виклав в мотивувальній частині рішення.

Законних підстав для закриття провадження справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, зобовязання не чинити перешкод та залишення без розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на ? частини квартири апелянт суду не надав.

Відтак, доводи апеляційної скарги є безпідставними як такі, що не підтверджені належними доказами, не ґрунтуються на вимогах закону, що регулюють спірні правовідносини та не спростовують мотивованих висновків суду, а тому підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: