Справа № 487/3558/15-ц
Провадження № 2/487/1734/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015 м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.

за участю прокурора ЧЕПІЖЕНКО А.В.

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи, яка не заявляє самостійних

вимог щодо предмета спору ОСОБА_4

представника органу опіки та піклування

служби у справах дітей адміністрації

Заводського району Миколаївської міської ради ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві матеріали по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області, Очаківська міжрайонна прокуратура Миколаївської області, ОСОБА_7 опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка неповнолітня ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що вона народилася 27.02.1998 року та є донькою відповідача. Шлюб між батьками розірвано 13.08.1998 року. Після розлучення батько та матір деякий час мешкали разом, після чого остаточно розійшлися понад десять років назад. Після припинення шлюбних відносин позивачка та її матір ОСОБА_8 мешкали разом з бабусею ОСОБА_4 та дідусем ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1. За цей період позивачка з батьком не спілкувалась, будь-якої участі в її вихованні він не брав. Рішення про стягнення аліментів на утримання позивачки відповідачем належним чином не виконується, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 10683 гривні 75 копійок. В листопаді 2013 року матір позивачки померла, про що відповідачу стало відомо одразу. Після смерті матері ОСОБА_1 залишилась мешкати з бабусею та дідусем (батьками матері), з якими проживає по теперішній час та перебуває на їх утриманні і вихованні. Відповідач нехтує своїми батьківським обовязками, не спілкується з позивачкою, не цікавиться станом її здоровя, не приймає участі у вихованні та навчанні. Відсутність бажання виконувати батьківські обовязки також підтверджується нотаріально завіреною заявою, яка була відкликана відповідачем. З огляду на викладене, у звязку з ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обовязків, з метою недопущення можливості звернення ОСОБА_6 в майбутньому з вимогами щодо його утримання до позивачки, а також для надання особам, з якими ОСОБА_1 фактично проживає, можливості представляти її інтереси, позивачка просить позбавити ОСОБА_6 батьківських прав щодо неї.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_1 зазначила, що її батько ОСОБА_6 покинув її з матірю у семимісячному віці. В той же час шлюб між батьками було розірвано. В останнє вона бачила батька приблизно 7-8 років назад. Зокрема, коли позивачка пішла до першого класу школи, мати за її проханням, намагалась відновити спілкування з відповідачам, однак ці спроби виявились марними. ОСОБА_6 не спілкується з нею та не цікавиться її життям, не приймає будь-якої участі в її вихованні та питаннях повсякденного життя. Після смерті матері позивачка телефонувала батьку, але він не захотів підтримувати з нею спілкуватися. Крім того ОСОБА_1 зазначила, що всупереч доводам, викладеним у запереченнях відповідача, ніяких подарунків, речей та канцелярських товарів для школи він ніколи не придбав, та жодного разу за свідоме життя не вивозив її відпочинок. Доводи відповідача щодо то, що він належним чином виконує свої батьківські обовязки вимагаючи, щоб дочка займалась спортом самі по собі підтверджують його ухилення від виконання даних обовязків, оскільки батьку не відомо ні про стан її теперішнього здоровя, ні про те, що її фізичний стан унеможливлює зайняття спортом. Батьків відповідача бабусю та дідуся, позивачка ніколи не бачила. Після спроб позивачки налагодити спілкування з відповідачем в соціальній мережі «ВКонтакте» ОСОБА_6 заніс її до «чорного списку», з метою унеможливлення відвідування позивачкою його сторінки. У звязку з тим, що відповідач є її батьком лише біологічно та не виконує свої батьківські обовязки, однак, з невідомих причин, чинить перепони в тому, щоб такі обовязки взяли на себе люди, які фактично їх виконують, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_6 батьківських прав. При цьому позивачка зазначила, що звернення до суду з даною вимогою - це її самостійне свідоме рішенням, яке не наслідком будь-яких образ чи інших емоцій, викликаних поведінкою та бездіяльністю відповідача, оскільки яких-небудь почуттів до даної особи вона не має, та, внаслідок свого віку (17 повних років) усвідомлює значення своїх дій.

Представник позивачки у судовому засіданні підтримала позицію позивачки та просила позов задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні вважав доцільним позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав у звязку з ухиленням від виконання своїх батьківських обовязків відносно ОСОБА_1

Відповідач, не погодившись із предявленими вимогами, подав до суду письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (фактично згідно матеріалів справи бабця) вже зверталась до суду з позовом щодо позбавлення його батьківських прав, але 04 листопада 2014 року рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області у задоволені позову було відмовлено. ОСОБА_6 зазначив, що він постійно спілкується з донькою та приймає участь в її вихованні. Від виконання батьківських обовязків не ухиляється. Регулярно вивозить доньку на відпочинок, дарує їй подарунки, речі, канцелярські товари для школи. Добровільно подав заявку до бухгалтерії за місцем роботи про відрахування 25 відсотків від заробітку на користь доньки. Цікавиться її навчанням та відпочинком, вимагає щоб вона займалася спортом та добре навчалась. Піклується про те, щоб в неї не було шкідливих привичок. ОСОБА_4 перешкоджає його спілкуванню із донькою і намагається знайти будь-який привід, щоб звинуватити відповідача у поганому ставленні до неї через палку ненависть до ОСОБА_6 З огляду на викладене позивач просив не позбавляти його батьківських прав.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію відповідача та вказав, що всі доводи та обставини, зазначені у заяві позивачки, вже були досліджені Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області під час прийняття рішення у справі за позовом бабусі позивачки ОСОБА_4 про позбавлення позивача батьківських прав. За наслідками розгляду вказаного позову судом було прийнято рішення, залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, про відсутність підстав для його задоволення. Оскільки аргументам бабусі позивачки, які фактично продубльовані ОСОБА_1 у даному позові, вже надавалась оцінка судом, повторне їх обговорення та дослідження є недоцільним. Даний позов представник відповідача вважає дитячою образою на те, що відповідач, свого часу, не забрав дочку мешкати до себе, а рішення позивачки звернутися до суду із даним позовом незрілим. Відповідач дійсно оформлював 20.05.2014 року нотаріально посвідчену заяву про те, що він відмовляється від виховання та утримання своєї доньки та не заперечує проти її усиновлення іншими особами. Дану заяву ОСОБА_6 написав оскільки «втомився» від постійних звернень до нього бабусі дитини ОСОБА_4 Однак вподальшому вказана заява була відкликана ОСОБА_6 та не має братися судом до уваги. Участь в утриманні дитини відповідач приймає шляхом перерахунку аліментів. Коли та за яких обставин ОСОБА_6, згідно тексту заперечень проти позову, вивозив доньку на відпочинок, дарував їй подарунки, речі, канцелярські товари для школи, представник відповідача пояснити не зміг. Як прояв цікавості до життя дитини представник відповідача зазначив, що ОСОБА_6 оцінив одне фото своєї доньки у соціальній мережі «ВКонтакте». Дії відповідача щодо занесення позивачки до «чорного списку» з метою перешкоджанню доступу до його сторінки з боку доньки, представник відповідача пояснив як право ОСОБА_6 на особисте життя. Інших фактів прояву інтересу відповідача до життя своєї дитини представник навести не зміг. Залишення проживання після смерті матері дитини разом з бабусею та дідусем представник позивача пояснив як турботу батька про проживання доньки в звичних та комфортних для неї умовах.

У звязку з тим, що представник відповідача не зміг надати інформацію щодо низки доводів, викладених ОСОБА_6 в своїх запереченнях проти позову, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 вересня 2015 року, участь відповідача у судовому засіданні була визнана обовязковою.

Однак відповідач, буди належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду як особисто так і через свого представника, у судове засідання не зявився, причин нявки суду не повідомив. Не зміг пояснити причини неявки відповідача ї його представник.

Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у судовому засіданні вважала доцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки позивачки у справі ОСОБА_10

ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області просив розглянути справу у відсутність їхнього представника, проти задоволення позову не заперечував.

Третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 підтримала позов та наполягала на його задоволенні, зазначивши що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків та не спілкується з дитиною.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Згідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сімї якої проживає дитина; заклад охорони здоровя, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобовязані поважати дитину. У відповідності зі ст.151 СК України батьки мають право на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Підстави для позбавлення батьківських прав чітко передбачені нормами ст. 164 СК України.

Статтею 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава гарантує дитині право на охорону здоровя, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Предметом основної турботи та основним обовязком батьків, згідно ст. 11 вказаного закону, є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обовязку утримувати дітей.

У відповідності зі ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У Преамбулі Конвенції проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобовязання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Дитині, здатній сформулювати власні погляди, згідно ст. 12 Конвенції, забезпечується право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях (ООН, 03.12.1986 рік) якщо батьки не виявляють турботу про свою дитину, або вона є неналежною, слід розглядати питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, передачі дитини на виховання в іншу родину або про всиновлення, або, в разі необхідності, про влаштування дитини до спеціального закладу.

Відповідно до Європейської конвенції про здійснення прав дітей, прийнятої Радою Європи 25.01.1996 року, та ратифікованої Законом України №69-V(69-16) від 03.08.2006 року, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Під час розгляду справи, що стосується інтересів дитини, згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, судовий орган надає можливість дитині висловити її думки та приділяє їм належну увагу.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія І-ФП № 026586, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану міста Очакова Миколаївської області 08.04.1998 року, батьками позивачки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_11.

Шлюб між батьками було розірвано 13 серпня 1998 року, про що відділом реєстрації актів громадянського стану міста Очакова Миколаївської області видано свідоцтво І-ФП №010903 від 13.08.1998 року та зроблено відповідний запис №104 в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу позивачка залишилась проживати разом з матірю.

Дана обставина вбачається з довідки від 28.05.2015 року №21 товариства власників квартир «Наш дім» та реєстраційної відмітки Очаківського РС УДМС України в Миколаївській області, відповідно до яких ОСОБА_1 від народження, а саме: з 27.02.1998 року була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем мешкання з бабусі та дідуся.

31 жовтня 2013 року мати позивачки ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом серії І-ФП №185973, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області 02.11.2013 року.

Після смерті матері, позивачка змінила своє прізвище з «Семенова» на «Кузьмінська», про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області видано свідоцтво серії І-ФП №004913 від 05.03.2014 року та складено відповідний актовий запис №9.

Відповідач достовірно знаючи що мати дитини померла, та вона є навпіл сиротою, свідомо залишив проживати її з батьками своєї колишньої дружини, самоусунувся від спілкування з нею, та протягом усього часу не вжив жодної спроби забрати доньку мешкати до себе. Посилання ОСОБА_6 на перешкоджання спілкуванню з дитиною з боку бабусі позивачки ОСОБА_4 не підтверджені жодним доказом та є неспроможними. Зокрема, до відповідних органів з метою визначення місця мешкання дитини, за наявності відповідного спору, відповідач не звертався. Будь-яких дій щодо відібрання дитини від осіб, які, на його думку, перешкоджають реалізації батьківських прав та, без відповідних правових підстав, утримують неповнолітню дитину у себе ОСОБА_6 не вчиняв. Зазначену поведінку відповідача, всупереч доводів його представника, не можна оцінити як прояв «турботи» про дитину.

Згідно пояснень представника органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, при обстежені умов проживання відповідача встановлено, що ОСОБА_6 мешкає разом з дружиною без дітей у сучасній комфортабельній двокімнатній квартирі. Тобто залишення доньки проживати з іншими особами не повязано з житловими умовами відповідача.

Також представник органу опіки та піклування пояснила, що в ході вивчення ситуації що склалася між сторонами, служба у справах дітей дійшла висновку, що звернення до суду позивачки, яка є майже повнолітньою, є свідомим рішенням та не повязано з впливом на неї третіх осіб або дій будь-яких інших обставин, ніж зазначені ОСОБА_1 у позовній заяві.

На момент прийняття рішення у справі вік позивачки складає 17 років 9 місяців. Вона здатна усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку, діє розсудливо та бажає настання юридичних наслідків у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до стабільних, послідових та ґрунтовних пояснень ОСОБА_1, наданих нею у судовому засіданні, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, уникає будь-якого спілкування з донькою, а на її самостійні спроби налагодити контакт реагує негативно.

Доводи на спростування вказаних тверджень, викладені ОСОБА_6 у своїх заперечення проти позову, є загальними шаблонними фразами, які не знайшли свого підтвердженні в ході розгляду справи по суті жодними належними та допустимими доказами.

Зокрема не надано доказів постійного, за твердженням ОСОБА_6, спілкування його з донькою та будь-якої участі в її вихованні; вивезення дитини на відпочинок, дарування або придбання речей; прояву цікавості навчанням та відпочинком; піклування про належне навчання та відсутність шкідливих звичок.

Окрім відсутності доказів на підтвердження зазначених обставин, в судовому засіданні не було наведено й жодного випадку, коли такі дії з боку відповідача мали місце навіть без їх документального (доказового) підтвердження.

За даними навчального закладу Очаківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 Миколаївської області від 29.05.2015 року, ОСОБА_1, на час навчання у даній установі, виховувалась у неповній сімї. Вихованням дівчинки займається бабуся. Батько дівчинки не підтримує з нею жодних стосунків.

Згідно наявної в матеріалах справи медичної документації, виданої Миколаївською обласною дитячою лікарнею та «Міською дитячою лікарнею №1 імені академіка ОСОБА_12» м. Одеса, позивачка має ряд тяжких хронічних захворювань, які унеможливлюють фізичні навантаження.

З урахуванням вказаної обставини, твердження відповідача про те, що він вимагає від доньки займатись спортом, свідчить або про цілковиту необізнаність відповідача щодо стану здоровя своєї дитини, або про нехтування її здоровям шляхом висунення вимог щодо вчинення дій, заборонених лікарями. За будь-яких обставин таку поведінку, у разі якщо остання і мала місце, не можна розцінити як прояв належної батьківської турботи.

Згідно довідки Миколаївського національного університету імені ОСОБА_13 №765 від 01.09.2015 року, позивачка вступила у 2015 році до даного освітнього закладу, в якому навчається на даний момент на 1 курсі денної форми навчання за контрактом, стипендію не отримує. Підготовкою до вступу дитини до навчального закладу та оплатою навчальних послуг займалася її бабуся, що підтверджується договором від 25.08.2015 року та квитанцією про сплату грошових коштів, які наявні в матеріалах справи. Батько дитини будь-якої участі у здобутті дитиною освіти та готуванні її до самостійного життя не приймав, процесом вступу її до навчального закладу не цікавився та будь-яких порад з цього приводу не надавав.

Наведені обставини спростовують твердження відповідача про прийняття участі у навчанні дитини.

Після вступу 01.09.2015 року до університету ОСОБА_1 переїхала жити до міста Миколаєва, де, в теперішній час, будучи неповнолітньою мешкає самостійно.

Незважаючи на те, що дитина припинила мешкати з бабусею та дідусем, які, за твердженнями ОСОБА_6, чинили перешкоди у спілкуванні з нею, відповідач жодного разу не звязався з донькою та не висловив жодної цікавості щодо умов самостійного проживання своєї неповнолітньої дитини у великому обласному центрі - місті Миколаєві, хоча сам мешкає в ньому ж.

Законом України №166-V від 20.09.2006 року було ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми (ETS N 192), прийняту Радою Європи 15.05.2003 року. Згідно ст. 2 даної Конвенції «контакт» означає: перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою.

Суд, з урахуванням конкретних, наведених вище обставин справи, констатує, що контакт між позивачкою, як дитиною, та відповідачем, як батьком, відсутній.

Свідок ОСОБА_14, яка є близькою подругою позивачки ОСОБА_1 з дитинства, у судовому засіданні підтвердила, що відповідач не приймав участі у жодній значущій події у житті своєї доньки.

Згідно довідки №58 від 23.10.2015 року відповідач працював начальником 21 Державної пожежної рятувальної частини. На підставі особистої заяви відповідача з 01.08.2014 року до моменту звільнення у відставку на підставі наказу від 28.09.2015 року із грошового утримання ОСОБА_6 було сплачено на користь ОСОБА_1 аліменти на загальну суму 14627 гривень 49 копійок.

Таким чином у судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами що відповідач з 01.08.2014 року дійсно добровільно виконує аліментні зобовязання перед донькою. Таке добровільне виконання почало здійснюватися ОСОБА_6 після ініціювання питання щодо позбавлення його батьківських прав та звернення бабусею дівчинки до Очаківського міськраойнного суду Миколаївської області з відповідним позовом.

Разом з цим, згідно розрахунку, наданого Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 11.08.2015 року №26496, заборгованість ОСОБА_6 по аліментам за минулі періоди станом на 01.08.2015 року складає 21422 гривні 25 копійок.

Отже, факт здійснення поточного утримання дитини, хоча і дійсно має місце, не може як сам по собі, так і в сукупності з іншими доказами свідчити про належне виконання ОСОБА_6 своїх батьківських обовязків, які мають значно ширший обсяг на не нівелюються лише до сплати аліментів. Крім того, утримання неповнолітньої дитини є не правом, а обовязком відповідача, від якого, згідно ч. 2 ст. 166 СК України, він не підлягає звільненню навіть у разі позбавлення батьківських прав.

20 травня 2014 року ОСОБА_6 було оформлено нотаріально посвідчену заяву до компетентних органів, відповідно до якої він, діючи добровільно без будь-якого примусу та насильства і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, відмовився від виховання та утримання своєї дитини ОСОБА_1, та не заперечував проти її всиновлення будь-якою особою.

18 серпня 2014 року зазначену заяву відповідачем було відкликано.

Мотиви написання та відкликання вказаних заяв відповідачем повідомлені не були.

Вказане свідчить, що поведінка ОСОБА_6 та його ставлення до майбутнього дитини і особистої участі в ньому, позбавляє доньку права правової визначеності, яке є одним із базових в концепції практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 32 ЦК України, позивачка, з урахуванням свого віку, має неповну цивільну дієздатність, та для належної реалізації своїх прав і інтересів у передбачених законом випадках має бути представлена законним представником.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 ЦПК України законними представниками неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, є їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом.

Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 242 ЦК України, відповідно до якої батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ситуації, що склалася між сторонами, неповнолітня дитина ОСОБА_1 позбавлена можливості бути представленою законним представником у питаннях, які стосуються найважливіших аспектів її життя, оскільки батько від даної функції свідомо самоусунувся, та, не виконуючи батьківські обовязки самостійно, заперечує проти здійснення даних функцій іншими особами, чим фактично нехтує інтересами дитини.

У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 3536, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків.

До процесу прийняття рішення у даній справі ОСОБА_6 було залучено у тій мірі, яка є достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень. Однак, незважаючи на належне повідомлення та інформування, як особисто так і через представника, відповідач від безпосередньої участі у вирішення судом питання про доцільність або недоцільність позбавлення його батьківських прав ухилився.

Підсумовуючи кожний з наведених висновків, суд вважає встановленим, що відповідач ОСОБА_15 ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків щодо своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_1, не дбає про розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, нехтує її інтересами, не вживає заходів щодо забезпечення медичного огляду, лікування, не спілкується із дитиною взагалі, в тому числі у обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, тощо.

З огляду на викладене, суд, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимог чинному законодавству України, а також ратифікованим міжнародним документам, беручи до уваги найважливіші інтереси дитини, які, з урахуванням їх природи, переважають над інтересами батька, вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 щодо неповнолітньої позивачки його доньки ОСОБА_1

Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що таке рішення в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є «законним», оскільки ґрунтується на нормах статей 164-166 СК України, відповідає «законній меті», оскільки спрямовано на захист прав і інтересів дитини, та є «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки застосоване втручання з боку держави відповідає нагальній соціальній потребі та є пропорційним поставленій легітимній меті беручи до уваги, щоврахування основних інтересів дітей є вирішальним чинником у кожній справі такого типу.

Зазначені висновки та основоположні принципи були, у тому числі, висловлені у рішеннях Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», «Гаазе проти Німеччини», «Бушемі проти Італії».

Щодо доводів представника відповідача про наявність судового рішення про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_1 та неможливості повторного розгляду даного питання та надання оцінки вже встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Рішенням Очаківського міськраойнного суду Миколаївської області від 04.11.2014 року було відмовлено у позові бабусі позивачки ОСОБА_16 про позбавлення відповідача батьківських прав, щодо своєї доньки - позивачки у дані справі ОСОБА_1 В обґрунтуванні рішення суд зазначив, що окремі факти (не відвідування, не поздоровлення з днем народження) невиконання відповідачем батьківських обовязків, не дають підстав для позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав, з урахуванням того, що він жодного разу не попереджався про необхідність зміни ставлення до виховання та утримання дитини, та не притягувався до адміністративної відповідальності з даного приводу, а також добровільно сплачує аліменти на її утримання.

Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року.

Тотожність вимог, згідно тексту та правовим позиціям, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі 6-342цс15, полягає в наявності водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову. Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.

Позивачкою у дані справі є безпосередньо неповнолітня дитина, а не її бабуся, а предметом дослідження є не окремі випадки невиконання відповідачем своїх батьківських обовязав, а систематичне ухилення від них та нехтування інтересами дитини.

З огляду на викладене сторони, правовідносини та предмет позову у даній справі не є тотожними з розглянутими Очаківським міськраойнним судом Миколаївської області, а отже підлягають окремому судовому розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В той же час висновки суду, зроблені на підставі встановлених обставин по таким справам, не мають преюдиціального значення для вирішення іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини з урахуванням нетотожності позовів.

Таким чином обовязковими для врахування під час винесення рішення по даній справі є саме обставини, встановлені рішенням Очаківського міськраойнного суду Миколаївської області, актуальні на момент розгляду справи, однак зроблений на підстави них висновок не є преюдиціальним.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обовязковою є участь органу опіки та піклування. ОСОБА_7 опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Позивачкою, під час звернення до суду із вказаним позовом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, зазначено ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області.

Згідно висновку ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області вих.№1043/02-10-07 від 17.06.2014 року, на підставі того, що на протязі тривалого часу ОСОБА_6 вихованням доньки не переймається, нехтує своїми батьківськими обовязками, долею дівчинки не цікавиться, не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не надає фінансової допомоги та підписав нотаріальну відмову від батьківських прав, орган опіки та піклування визнав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_1

Зазначений висновок було зроблено зі слів бабусі позивачки ОСОБА_4 з урахуванням нотаріальної відмови ОСОБА_6 від виховання дочки, та без врахування позиції батька з цього приводу та дослідження його особи.

В ході розгляду справи по суті за клопотанням відповідача до участі у справі було залучено ОСОБА_7 опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради.

Згідно висновку ОСОБА_7 опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 23.09.2015 року, з урахуванням особи батька, добровільної сплати ним аліментів на утримання дитини, а також наданих ОСОБА_6 пояснень щодо наміру налагодити відносини з донькою та наявності перешкод у спілкування з дитиною з боку бабусі дитини ОСОБА_4, даний орган опіки та піклування визнав недоцільним позбавлення прав відповідача.

Думка позивачки при цьому не зясовувалась та оцінка її доводам не надавалась.

З огляду на те, що висновки органів опіки та піклування надані за місцем мешкання позивачки та відповідача у справі є протилежними та взаємовиключними, що суперечить нормам ст. 19 СК України, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2015 року було зобовязано ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області та ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надати спільний висновок щодо розвязання спору шляхом визначення доцільності або недоцільності позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав щодо його доньки ОСОБА_1.

На виконання вказаної ухвали ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради Миколаївської області було підготовано лист від 22.10.2015 року №310, згідно якого на комісії з питань прав дитини, яке відбулося 20.10.2015 року, винести рішення по суті не виявилось можливим у звязку з тим, що громадяни ОСОБА_6 та неповнолітня ОСОБА_1 не були присутні на засіданні комісії. Додатковим листом від 18.11.2015 року №347 комісія здійснила посилання на норми ст. 109 ЦПК України щодо загальних правил підступності.

Після постановлення ухвали суду від 29.09.2015 року щодо надання спільного висновку, неповнолітня ОСОБА_1, діючи через свого захисника, звернулась до начальника служби у справах дітей Заводського району Миколаївської міської ради з посиланням на грубе порушення її прав та проханням бути вислуханою органом опіки та піклування під час прийняття доленосного для неї рішення.

ОСОБА_7 опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.11.2015 року №2444 було повідомлено, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 розглянуто повторно на засіданні комісії по захисту прав дитини 17.11.2015 року та встановлено, що батько, який зобовязувався налагодити відносини донькою, брати активну участь в житті дитини продовжує ухилятися від виконання батьківських обовязків. На цей час родинні звязки з дитиною не відновив, чим виявив свою байдужість до дитячої долі. Враховуючи викладене, керуючись інтересами дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради прийняв рішення підтримати висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Очаківської міської ради від 17.06.2014 року №1043/02-10-07 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 стосовно дитини ОСОБА_17

Вказане засідання було проведено за участю позивачки, без участі відповідача.

З огляду на викладене, беручи до уваги інформацію, враховану органами опіки та піклування під час дачі висновків та порядок їх ухвалення, наведені вище, суд вважає що вказані висновки та листи не були прийняті після повного, обєктивного та всебічного зясування, дослідження та оцінки правовідносин, які виникли між сторонами, та перевірки їх доводів, у звязку з чим жоден з них не може бути взятий до уваги судом.

Вимоги щодо визначення місця мешкає ОСОБА_1 разом з дідом та бабою за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням норм ч. 3 ст. 160 СК України задоволенню не підлягають, оскільки мають інший порядок вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 243 гривень 60 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.10, 11, 39, 59, 60, 61, 82, 88, 209, 212-215, 212, 367 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 150, 151, 160, 164-166 СК України, ст.ст. 32, 242 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_6 (індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА