АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

за участю секретаря - Левцунова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 05 вересня 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № DNIVGA 00000007. На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами у цей же день укладено договір іпотеки № DNIVGA 00000007. Посилаючись на те, що при укладенні договору був складений лише один документ - графік погашення кредиту, що відповідачем було порушено вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", що сторони не погодили усіх істотних умов договору, позивач просила визнати кредитний договір № DNIVGA 00000007 від 05 вересня 2007 року недійсним з моменту укладення (а.с.3-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 70-72).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с.74-77).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, укладено кредитний договір DNIVGA 00000007, відповідно до якого банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 05 вересня 2007 року по 05 вересня 2017 року включно, у вигляді кредитної лінії у розмірі 333 919, 80 доларів США (7-12).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 05 вересня 2007 року між сторонами укладено договорі іпотеки DNIVGA 00000007, відповідно до якого іпотекодавець надав в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка добровільно у 2007 році уклала кредитний договір та до грудня 2014 року не вважала його таким, що порушує її права, а відтак пропустила строк позовної давності, відповідачем подана письмова заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір укладений між позивачем та відповідачем у вересні 2007 року, а з позовом ОСОБА_2 звернулась до суду лише в грудні 2014 року, при цьому не зазначила жодної поважної причини пропуску строку і не просила його поновити. Із клопотання про поновлення строку від 14 січня 2015 року (а.с.63) вбачається, що представник позивачки посилається на те, що представником відповідача підтверджено наявність невиконаних зобов'язань за кредитним договором, що свідчить про переривання строку позовної давності, тому він просить його поновити. Однак, вказані причини пропуску строку не являються поважними, оскільки позивачка не заперечувала, що добровільно підписала кредитний договір, і до 2010 року сплачувала кошти на його виконання.

Посилання позивачки на несправедливість умов кредитного договору і порушення банком ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», - не можна прийняти до уваги, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" був прийнятий 22.09.2011, і в момент підписання кредитного договору ОСОБА_2 - не діяв.

Крім того, відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка мала право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору, проте не скористалась цим правом, що свідчить про те, що вона погоджувалась з усіма умовами договору та не вважала їх такими, що порушують її інтереси або є несправедливими.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства. Посилання на неправильну оцінку судом 1 інстанції доказів - не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до ст. 212 ЦПК України право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

·

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча: Кочкова Н.О.

Судді: Каратаєва Л.О.

Григорченко Е.І.