АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/5736/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 640/5340/15-ц ОСОБА_1
Категорія: сімейні Доповідач Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, на рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу і визнання права власності за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа : ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу і визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА :

29 грудня 2014 року представник ОСОБА_5- ОСОБА_6 звернувсь до суду з позовом, в якому, з урахуванням його уточнень 16.01.2015 року, просив встановити факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету позивача та відповідача ОСОБА_3 з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року та визнати за позивачем в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на ? частину гаражу № 8, розташованого в будинку № 90 проспект Пятдесятиріччя ВЛКСМ , 1/2 частину квартири № 53,загальною площею 70,7 кв.м.,житловою площею 42, 2 кв.м., яка розташована в будинку № 237 по вул. Дружби Народів у м.Харкові, право власності на автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISЕR 150. 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки NISSAH QASHGAI , 2008 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

16 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувсь до суду з зустрічним позовом , в якому, з урахуванням його уточнень , просив встановити факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету з ОСОБА_5, з травня 1994 року по листопад 2014 року та визнати спільним майном подружжя будинок 17 по пров. Гладівському в м.Харкові з надвірними будівлями ,на земельній ділянці розміром 708 кв.м., житловою площею 94, 1 кв.м. ? частину будинку № 3 по в»їзду Червоностуденський в м.Харкові, автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISЕR 150. 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль марки TOYOTA RAV 4 , 2014 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_3, автомобіль марки TOYOTA Highlander , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, та визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку № 17 з надвірними по пров. Гладківському в м.Харкові,на земельній ділянці площею 708 кв.м., на ? частину житлового будинку № 3 по в»їзду Червоностуденському в м.Харкові, розташованого на земельній ділянці площею 500 кв.м. та залишити в його власності автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISЕR 150. 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 а у власності ОСОБА_5 автомобіль марки TOYOTA RAV 4 , 2014 року випуску, визнати за ним право власності на ? частину автомобіля марки TOYOTA Highlander , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 в частині компенсації його вартості та стягнути з ОСОБА_5 на його користь 200000,00 грн. такої компенсації . Позивач просить визнати його особистою власністю гараж № 8, розташованого в будинку № 90 по вул.П»ятдесятиріччя ВЛКСМ у м.Харкові, АДРЕСА_1,загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 42, 2 кв.м., яка розташована в будинку № 237 по вул.. Дружби Народів у м.Харкові, та автомобіль марки NISSAH QASHGAI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 01 липня 2015 року первісний позовні вимоги ОСОБА_5 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд встановив факт проживання однією сім»єю сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства , побуту та бюджету в період з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року та поділив майно сторін, що належить їм на праві спільної сумісної власності , визнавши за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_2 та гараж № 8, розташований в будинку № 90 по вул. Пятдесятиріччя ВЛКСМ у м.Харкові, а також автомобіль марки NISSAH QASHGAI , 2008 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Суд визнав за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISЕR150. 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнув з неї на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці вартості майна при його поділі 39175,50 грн.. Суд відмовив в задоволенні первісного та зустрічного позову в іншій частині.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3.В. - ОСОБА_4, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставина справи та наявним у справі доказам.

Представник ОСОБА_3 зазначає, що при ухвалення суд необґрунтовано не взяв до уваги надані ним докази щодо припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин в листопаді 2014 року та придбання ОСОБА_3 після припинення таких відносини гаража № 8, розташованого в АДРЕСА_3,загальною площею 70,7 кв.м.,житловою площею 42,2 кв.м., яка розташована в будинку № 237 по вул. Дружби Народів у м. Харкові, та автомобілю марки NISSAH QASHGAI , 2008 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також посилається на необгрунтований висновок суду щодо не взяття судом до уваги надану розписку про взяття ОСОБА_3 в борг 60 000 доларів США для придбання вказаного нерухомого та рухомого майна. Також зазначає на необгрунтвані висновки суду щодо не визнання спільною сумісною власністю будинку № 3 по в»їзду Червоностуденському в м.Харкові та автомобілю марки TOYOTA Highlander , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, а також на ненадання оцінки діям ОСОБА_5 за фактом відчуження нею автомобіля марки TOYOTA RAV 4 , 2014 року випуску.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5- ОСОБА_6 , просить змінити вказане рішення суду в частині поділу автомобіля марки TOYOTA RAV 4 , 2014 року випуску, шляхом віднесення його вартості у власність ОСОБА_5 і стягнення з неї на користь ОСОБА_3 компенсації різниці вартості майна та ухвалення в цій частині нового рішення , яким у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині відмовити та здійснити інший перерозподіл сумісного майна подружжя у бік збільшення його частини , яка виділяється ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду в цій частині обставинам справи та наданим доказам та зазначає на доведеність позивачем за первісним позовом того факту, що вказаний автомобіль було подаровано невістці ОСОБА_5 за згодою з ОСОБА_3 в період спільного проживання .

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім»єю без шлюбу з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року та визнаючи спільною сумісною власністю сторін як подружжя квартири АДРЕСА_4 , гаража № 8, розташованого в будинку № 90 по вул. Пятдесятиріччя ВЛКСМ, а також автомобілю марки NISSAH QASHGAI , 2008 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_2 суд першої інстанції виходив з доведеності ОСОБА_5 позовних вимог в цій частині не взявши до уваги надану представником ОСОБА_3-ОСОБА_4 розписку про отримання ним в борг 02.12.2014 року 60 0000 доларів США для придбання квартири у громадянина ОСОБА_8, який мешкає в Російській Федерації в м. Белгороді.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя та поділу житлового будинку, розташованого в місті Харкові по пров. Гладківському, 17, автомобіля марки TOYOTA Highlander , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та житлового будинку № 3 по в»їзду Червоностуденський в м.Харкові , суд першої інстанції виходив з того ,що житловий будинок № 17 по пров. Гладківському, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 30.11.2001 року , а тому є її особистою власністю, а також з того, що житловий будинок № 3 з надвірними будівлями по в»їзду Червоностуденський м.Харкова на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17 30.06.2009 року, є власністю сина ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , а автомобіль марки TOYOTA Highlander , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 придбано на ім »я сина позивача за первісним позовом ОСОБА_9 та є його власністю.

Вказаний висновок суду відповідає вимогам закону та наявним у справі доказам, яким суд дав належну оцінку.

Так, згідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і підстав доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у стороні та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому , судом достовірно встановлено , підтверджено наявними наявні у справі доказами, які ОСОБА_3 не спростовані, що сторони в період з травня 1994 року по кінець грудня 2014 року проживали однією сім»єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу .

Згідно до вимог ст. 74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі , поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно до вимогч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постінові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026 цс 15 зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 18 та 22 грудня 2014 року за нотаріально посвідченими договорами купівлі продажу на ім»я ОСОБА_3 було придбано гараж № 8 по вул. Пятдесятиріччя ВЛКСМ , буд.90 та як свідчать договори купівлі-продажу вказаний гараж в цілому було придбано за 28466,00 грн. ( т.1 а.с.8-9).

16 грудня 2014 року за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу на ім.»я ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_5 за 866800,00 грн., що становить 55000 доларів США ( а.с.10-11).

09 грудня 2014 року за ОСОБА_3 було зареєстровано автомобіль марки NISSAH QASHGAI , 2008 року випуску , реєстраційний номер НОМЕР_2 та відповідно до висновку про його вартість, така вартість його може складати 309938,00 грн. ( а.с.120, 161).

Матеріали справи також свідчать про те, що сторони у справі з 21.09.2004 року є приватними підприємцями ( а.с.199-200).

При цьому доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 зазначене вище нерухоме та рухоме майно було придбано за його особисті грошові кошти , він, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, суду не надав , а надана ним розписка від 02.12.2014 року складена в м. Бєлгород , Російської Федерації про отримання ним у борг ОСОБА_8 60000.00 дол. США для купівлі квартири , не є таким доказом, оскільки ОСОБА_3 не доведено самого факту передачі вказаної грошової суми та її наявності на території України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 30 листопада 2001 року на підставі нотаріально посвідченого договору ОСОБА_3 подарував ОСОБА_9 житловий будинок з надвірними будівлями , що розташований по пров. Гладківському № 17 та належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Ленінською районною радою м. Харкова від 23.10.2001 року та вказане право власності зареєстроване за Іванюженко КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 24.11.2003 року (т.1 а.с.6-7).

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України 18 вересня 2013 року у справі № 6-66уц13, Верховним Судом України зазначено, що відповідно до частини першої статі 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України , тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність» статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визначалось майно, нажите подружжям за час шлюбу ( майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське(фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім»ї чи членами селянського ( фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, у зв»язку з чим ,на правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року не застосовуються положення статей 62 , 74 СК України.

Згідно до вимог ч.1 ст. 24 КЗпШ України в редакції 1969 року, майно, належне кожному із подружжя до вступу у шлюб, а також отримане ним під час шлюбу в дар чи в порядку спадкування, є власністю кожного із них.

Таким чином, оскільки право власності на вказане нерухоме майно відповідач набула до 01 січня 2004 року та уклавши договір дарування на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, сторони визначили , що вказане нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_5, а також те, що в межах вказаної цивільної справи вимог про визнання вказаного договору дарування недійсним ОСОБА_3 не заявляв, то підстави для визнання зазначеного нерухомого майна у відповідності до ст. 74 СК України спільним сумісним майном подружжя, відсутні.

В пунктах 4 та 5 роз»ясень , які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року з наступними змінами «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» зазначено, що згідно зі статтями 16 та 17 Закону України «Про власність» право спільної сумісної власності на житловий будинок , виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу, або велось за рахунок спільної праці членів сім»ї» , якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, що брали участь у будівництві житлового будинку ( його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності , яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво ( купівлю будинку). якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належать членам сім»ї власника житлового будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель( літньої кухні, сараю, тощо) або коли їх затрати на ремонт житлового будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обов»язок.

Будинок, який належав одному із подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав.

Між тим, доказів, які б свідчили, що за час спільного проживання внаслідок реконструкції чи капітального ремонту істотно збільшилась цінність вказаного житлового будинку , ОСОБА_3 в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про відсутність підстав для визнання вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, спільною сумісною власністю подружжя та його розподілу.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 30.06.2009 року ОСОБА_10 на підставі нотаріально посвідченого договору , дійсність якого в межах зазначеної справи ОСОБА_3 не оспорюється, подарувала своєму сину ОСОБА_9 житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в м.Харкові по Червоностуденському в»їзду 3 та який належав їй на праві власності на ? його частку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та ? його частку-на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2009 року ( т.1 а.с.96-97), а автомобіль марки автомобіль марки TOYOTA Highlander , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 взагалі було придбано на імя сина позивача за первісним позовом ОСОБА_9 та є його власністю.

З огляду на наведене, підстави для визнання ? частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та зазначеного транспортного засобу спільним майном подружжя, відсутні.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що в період спільного проживання сторін як чоловіка та жінки, а саме :23.10.2014 року, сторонами було придбано на імя ОСОБА_5 автомобіль марки TOYOTA RAV 4 , 2014 року випуску вартістю 583695,00 грн. , який 30.12.2014 року на підставі довідки рахунку № ВІА653679 був зареєстрований на її сина ОСОБА_9 ( т.1 а.с.119, 157,191) тоді як в суд з зазначеним позовом ОСОБА_5 звернулась 29.12.2014 року ( т.1 а.с.2) , тобто розпорядилась вказаним транспортним засобом після звернення до суду з вказаним позовом.

При цьому доказів, які б свідчили, що ОСОБА_5 розпорядилась зазначеним спільним майном за згодою ОСОБА_3, остання, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду не надала.

В роз»ясненнях, що містяться в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу. Визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використання його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вказані обставини дають підстав для включення вартості зазначеного транспортного засобу до вартості спільного майна подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції обгруновано визначив період спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , об»єкти їх спільного сумісного майна та порядок розподілу такого майна між сторонами.

Доводи, викладені сторонами в апеляційній скарзі зазначених висновків суду не спростовують, були предметом їх розгляду судом першої інстанції , яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на наведене , судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, судя: ОСОБА_11

Судді : А.І. Колтунова

ОСОБА_2