Ухвала

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 600 000 грн.

Посилався на те, що 25 липня 2013 року на строк до 31 грудня 2013 року між ними укладений договір позики на суму 785 000 грн, проте відповідач повертати борг відмовився. Тому, ураховуючи часткове повернення боргу, позивач просив стягнути з відповідача 600 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 березня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 600 000 грн боргу за договором позики.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17 липня 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 липня 2014 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 785 000 грн, які зобов'язався повернути до 31 грудня 2013 року, про що ОСОБА_4 у присутності свідків складено розписку.

Після звернення позивача до суду ОСОБА_4 повернув частину боргу у сумі 185 000 грн, що потягло відповідне зменшення позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на безгрошовість позики і на підтвердження доводів надавав аудіозапис розмови між сторонами при укладенні договору.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики і відповідно до розписки від 25 липня 2013 року ОСОБА_4 зобов'язався повернути суму позики у встановлений нею строк, а саме до 31 грудня 2013 року, проте своїх зобов'язань не виконав. При цьому суд першої інстанції дав оцінку доказам, наданим ОСОБА_4 в обґрунтування своїх заперечень, в тому числі аудіозапису, та визнав їх неналежними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність заперечень відповідача про те, що розписка складена відповідачем під впливом морального тиску, грошові кошти позивач не передавав, а відповідач не отримував. При цьому апеляційний суд визнав належним доказом, що підтверджує безгрошовість розписки, аудіозапис, наданий відповідачем.

Проте погодитись із висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому за положеннями ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільно-процесуального законодавства повинен позичальник.

Установивши, що відповідач має перед позивачем боргове зобов'язання, безгрошовість якого не довів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. Під час установлення наведених обставин судом першої інстанції норми процесуального права порушені не були, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, усупереч наведеним вимогам закону та ст. ст. 212-214 ЦПК України, не врахував, що відповідач договір позики не оспорював, отже діє презумпція правомірності правочину, а оцінку аудіозапису, який подано відповідачем, дав суд першої інстанції, визнавши цей доказ неналежним. Не спростувавши висновки суду першої інстанції щодо правомірності договору позики належними і допустимими доказами, апеляційний суд ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення. Помилково поклавши на позивача обов'язок зі спростування інформації, яку містить аудіозапис, апеляційний суд таке порушення цивільного-процесуального законодавства, що призвело до помилкового скасування ухваленого згідно із законом рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від17 липня 2014 року скасувати, залишивши в силі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 березня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ВО.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко А