Справа № 758/6602/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання УДВС ГУЮ у Київській області Шемет О.В. щодо обмеження права виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документу, боржник: ОСОБА_2, стягувач: ПАТ АБ «Укргазбанк», суд,-

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець звернувся до суду з вищезазначеним поданням мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області перебуває зведене виконавче провадження № 47523699 про стягнення боргів з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк».

Зазначає, що після винесення ним постанов про відкриття виконавчого провадження, боржником у строк, наданий для самостійного виконання, рішення самостійно не виконав так само як не виявилось можливим цього зробити і після здійснення ним заходів з примусового виконання рішення.

Посилається на те, що до відділу надійшло клопотання представника стягувача, в якому останній повідомив, що боржник має намір виїхати за межі території України та просить звернутися до суду з поданням про встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон до повного виконання своїх зобов'язань згідно рішення суду.

Звертає увагу суду на те, що оскільки дійсно станом на 23.10.2014 року рішення суду не виконано, не дивлячись на те, що ним вжито усіх, передбачених чинних законодавством заходів примусового виконання рішень і боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, а тому у разі його виїзду за кордон буде неможливим або ускладненим виконання вищевказаного виконавчого документа.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України», п. 8 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, листа НБУ від 03.11.2009 року «Щодо обмеження виїзду за межі України боржників банків», листа Міністерства юстиції України «Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконанні зобов'язання, в тому числі зі сплати аліментів, покладені на них рішеннями судів» від 06.06.2008 року, № 25-32/507, ст.ст. 217, 377-1 ЦПК України, звертається з даним поданням до суду та просить тимчасово обмежити право виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 до виконання ним своїх зобов'язань за виконавчим документом, без вилучення паспортного документу.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду подання повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд вважає за можливе розглядати подання без державного виконавця, відповідно до вимог ст.ст. 169, 377-1 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області дійсно перебуває зведене виконавче провадження № 47523699 про стягнення боргів з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» (а.с. 7-12).

Як вже зазначалося вище, державний виконавець звертаючись із поданням щодо обмеження права виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документу посилається на те, що здійсненими заходами примусового виконання рішень виконати рішення не виявилось можливим і боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Стаття 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Законодавцем в чинному законодавстві України надано право державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження»).

З системного аналізу вказаної норми ЗУ «Про виконавче провадження» в сукупності з іншими його норами та нормами іншого законодавства України можна зробити висновок, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням, є крайнім заходом забезпечення виконання судового рішення і може бути застосований лише в тому випадку коли державним виконавцем вичерпано всі можливі заходи примусового виконання рішень.

Стаття одинадцята ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, яка кореспондується зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що незважаючи на вимоги зазначених норм чинного цивільно-процесуального законодавства України державним виконавцем жодного доказу, який би підтверджував здійснення ним будь-яких заходів примусового виконання рішень, до суду не надано.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність державним виконавцем того, що ним вичерпано всі можливі заходи примусового виконання рішень визначені ЗУ «Про виконавче провадження» з метою виконання рішень по зведеному виконавчому провадженню № 47523699.

Крім того, слід зазначити, що за приписами ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі виникнення у суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Верховний Суд України у своїй Постанові Пленуму № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз'яснив, що при розгляді конкретних справ, враховуючи ст. 8 Конституції України, де зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, оцінюючи зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у випадках необхідно застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Тому судове рішення має ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Так суд проаналізувавши зміст п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» приходить до висновку, що він суперечить Конституції України, а саме статтям 33, 22, які визначають, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У зв'язку з чим до правовідносин, які склалися між сторонами підлягають застосуванню саме зазначені норми Конституції України, як норми прямої дії.

З врахуванням вищевикладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про незаконність вимог державного виконавця, оскільки вони (вимоги) не тільки не знайшли свого доведення в судовому засідання, а і є такими, що суперечать Конституції України, оскільки у випадку винесення судом рішення про обмеження особи в праві виїзду за межі України це порушить її право, гарантоване ст. 33 Конституції України, а тому подання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст. 22, 33 Конституції України, ст.ст. 11, 27, ЗУ «Про виконавче провадження», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання УДВС ГУЮ у Київській області Шемет О.В. щодо обмеження права виїзду боржника за межі України без вилучення паспортного документу, боржник: ОСОБА_2, стягувач: ПАТ АБ «Укргазбанк» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко