Справа № 2/489/2466/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 листопада 2015 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач в своєму позові вказує на те, що 7 травня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 93400 грн. зі сплатою 20 % річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором 7 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_1 та його майнового поручителя ОСОБА_2.

Відповідачі зобовязання за вказаним договором належним чином не виконали, у звязку з чим станом на 15 липня 2015 року існує заборгованість перед Банком в сумі 65794 грн. 49 коп..

Посилаючись на викладене, а також на положення ст. 526, 530, 536, 575, 589, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054 ЦК України, позивач просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 65794 грн. 49 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 та визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру.

В судове засідання сторони не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги позивач підтримав, просив позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 7 травня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 14/051/07-Z, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 93400 грн. зі сплатою 20 % річних за користування кредитом строком до 6 травня 2012 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором 7 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 1998 року.

Згідно п. 1.4 іпотечного договору визначена сторонами вартість предмету іпотеки складає 106050 грн.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_1 та його майнового поручителя ОСОБА_2 за кредитним договором № 14/051/07-Z від 7 травня 2007 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України внаслідок цивільного правонаступництва кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги - цесія).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно наданої позивачем до суду довідки, відповідачам нарахована заборгованість в розмірі 65794 грн. 49 коп., яка складається із: тіла кредиту - 39299 грн. 16 коп., пені 25136 грн. 59 коп., трьох відсотків річних від суми простроченої заборгованості по тілу кредиту 1304 грн. 86 коп., трьох відсотків від простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом 53 грн. 88 коп..

Частиною 1 ст.589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України від 5 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п.3.2 умов іпотечного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_2, іпотекодержатель має право звернути стягнення на заставне майно з метою погашення заборгованості боржника за кредитним договором.

Згідно п.4 іпотечного договору за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі.

Пунктом 4.3 іпотечного договору звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Згідно п. 4.4 іпотечного договору у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством.

Реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку» (п.4.5 договору).

Статтею 3 Закону «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як роз'яснено в п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав (ч. 3 ст. 39 цього Закону).

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

З метою всебічного і повного дослідження обставин справи суд зобовязав позивача надати виписку з особового рахунку позичальника, а також надати повний розрахунок заборгованості з його складовими.

Проте, вимоги суду позивачем виконані не були, в судове засідання будь-яких пояснень, розрахунків заборгованості позивач не надав, в судові засідання 15 жовтня 2015 року та 19 листопада 2015 року представник позивача не зявлявся, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. На підтвердження розміру заборгованості позивач надав до суду разом з позовною заявою лише довідку про розмір заборгованості.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів про заявлений ним розмір заборгованості відповідача, а також те, що він є співмірним вартості іпотечного майна та завдає йому збитків.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська