Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/1845/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Гайдук С.В.
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Осмолович В.С

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ОСОБА_3 про визнання кредитного договору і договору поруки недійсними, зобов'язання вчинити дії.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково - визнано недійсним кредитний договір №25-447/07-ШД від 18 грудня 2007 року, укладений від імені ОСОБА_4 з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»;

визнано недійсним договір поруки № 25-448/07-ШД від 18 грудня 2007 року, укладений від імені ОСОБА_4 з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду, і, застосувавши реституцію, стягнути з відповідачів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 23 453,78 грн., а також понесені позивачем витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи - 2 248,08 грн. Вважає рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про повернення грошових коштів в сумі 23 453,78 грн. є незаконним і необґрунтованим, висновки суду в цій частині не відповідають нормам матеріального та процесуального права. Суд безпідставно не взяв до уваги докази про сплату позивачем 23 453,78 грн., а саме квитанції, які мають всі належні реквізити, отже є належними доказами в справі, а також акт звірки розрахунків за кредитним договором від 21 лютого 2012 року, підписаний сторонами. Вказує на те, що також є безпідставною відмова суду у стягненні судових витрат, які були сплачені позивачем за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ«Банк «Фінанси та кредит», та ОСОБА_2. було укладено кредитний договір № 25-447/07-ШД (а.с.11-14 т.1).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 25-447/07-ШД 18 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2. та поручителем ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 25-448/07-ШД.

Відповідно до висновку №5593/10-11 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 2-7799/10 від 08 листопада 2010 року підписи від імені ОСОБА_4 (дівоче прізвище позивача) в графі «від Позичальника» у кредитному договорі та графі «від Поручителя»у договорі поруки виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_4 (а.с. 94-95 т.1).

В січні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору і договору поруки недійсними, зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що в липні 2008року на її адресу надійшли два листи претензії від банку, в яких повідомлялось про існування заборгованості у зв'язку з невиконанням нею умов Кредитного договору № 25-447/07-ШД від 18 грудня 2007 року, за якимбанк надав їй грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн. з оплатою 0,0001% річних, за інформацією банку заборгованість за цим договором була 9864,48 грн., а також за Договором поруки № 25-448/07-ШД від 18грудня 2007 року, згідно з яким вона зобов'язалась перед банком відповідати в повному обсязі за виконання боржником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором №25-448/07-ШД від 18 грудня 2007 року, заборгованість за договором поруки складала 8 578,06 грн. Зазначала, що дійсно у жовтні 2007 року до неї звертався ОСОБА_3 з проханням виступити поручителем при підписанні ним кредитного договору, однак вона відмовила ОСОБА_3 Також з середини 2008 року їй почали надходити листи від колекторської фірми з вимогою погашення заборгованості та попередженням про відібрання майна через невиплату заборгованості. Побоюючись можливого фізичного та психологічного тиску, вона вимушена була сплатити частину боргу по кредиту в сумі 23 453,78 грн. В січні 2009 року їй знову прийшли листи повідомлення про сплату заборгованості. Після отримання кваліфікованої юридичної допомоги вона звернулась до суду з даним позовом, просила постановити рішення, яким

визнати недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 213, 547 ЦК України кредитний договір № 25-447/07-ШД від 18 грудня 2007 року та застосувати наслідки недійсності у вигляді реституції - зобов'язати банк виплатити позивачу грошові кошти, як безпідставно отримані за кредитним договором у сумі 23 453,78 грн.,

визнати недійсним договір поруки № 25-448/07-ШД від 18 грудня 2007 року та застосувати наслідки недійсності у вигляді реституції.

Представник ПАТ«Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління позов не визнав, зазначав, що підставою повернення набутих грошових коштів законодавець визначив саме безпідставність їх набуття. в той час як банк набув грошові кошти від ОСОБА_2 не безпідставно, а на виконання умов договору, стороною якого він є. Банк перерахував суму кредитних коштів на картковий рахунок, що підтверджується меморіальним ордером і грошові кошти насправді вносились в рахунок погашення реально існуючої заборгованості за видачу реальної суми кредитних ресурсів. На момент здійснення проплат недійсність кредитного договору не була встановлена в судовому порядку. Позивачем не доведено, що нею особисто здійснювались платежі по кредиту, а надані квитанції не містять ідентифікаторів і не можуть розглядатись як докази сплати суми грошових коштів саме позивачем, яка не повідомляла банк про ті обставини, що вона не підписувала спірні договори, виконувала зобов'язання за ними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, визнано недійсним кредитний договір №25-447/07-ШД від 18 грудня 2007 року та договір поруки № 25-448/07-ШД від 18 грудня 2007 року, зобов'язано банк повернути позивачу грошові кошти, як безпідставно отримані за кредитним договором у сумі 23 453,78 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року задоволено вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсними договорів кредиту та поруки, і рішення в цій частині сторонами не оскаржене.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції - зобов'язання банку повернути позивачу грошові кошти, які були отримані банком за кредитним договором, у сумі 23 453,78 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що грошові кошти були внесені нею особисто за договором кредиту.

Крім того, судом у рішенні зазначено, що відсутні підстави для повернення банком грошових коштів у сумі 23 453,78 грн. в порядку ст. 1212 ЦК України у зв'язку з ти, що ці кошти були набуті банком не безпідставно, а отримані на виконання умов кредитного договору, який на час внесення коштів був дійсним.

Судова колегія не погоджується з висновками суду в зазначеній частині, вважає, що вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону, зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Правові наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, вони не можуть змінюватись за домовленістю сторін, застосовуються за вимогою будь-якої заінтересованої особи, а також з власної ініціативи суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 були заявлені вимоги про застосування наслідків недійсності правочину - зобов'язання відповідача повернути позивачу грошові кошти, що були отримані за кредитним договором, у сумі 23 453,78 грн..

Факт отримання грошових коштів на виконання кредитного договору відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не заперечувався, та підтверджений оригіналами квитанцій, які були досліджені апеляційним судом та копії яких містяться у матеріалах справи, про внесення цієї суми коштів.

Відповідачем не заперечувалось того, що зазначені платіжні документи належно оформлені та містять всі необхідні реквізити, тобто є належними доказами внесення грошових коштів.

Крім того, відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і позивачем ОСОБА_2 проводилась звірка розрахунків за кредитним договором, про що складений акт від 21 лютого 2012 року, підписаний сторонами, з якого вбачається, що банком зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №25-477/07-ЩД від 18 грудня 2007 року платежі в тих сумах, що вказані в квитанціях, наданих позивачем, на загальну суму 23 453,78 грн..

Наявність у позивача оригіналів квитанцій про внесення грошових коштів судова колегія вважає належним підтвердженням того, що грошові кошти вносились до банку саме позивачем.

На підтвердження припущень про те, що грошові кошти вносились не позивачем, а іншою особою, відповідачем доказів не надавалось.

Те, що грошові кошти вносились на виконання умов кредитного договору, який на час внесення коштів був дійсним, не виключає застосування положень щодо наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що вимоги ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності кредитного договору в порядку ст. 216 ЦК України - зобов'язання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повернути отримане за кредитним договором є доведеними та підлягають задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про покладення на ОСОБА_3 зобов'язання повернути позивачу сплачені позивачем грошові кошти за кредитним договором немає, оскільки грошові кошти за договором кредиту були отримані ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають стягненню також понесені позивачем судові витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 2 248,08 грн., що підтверджені дослідженим апеляційним судом оригіналом квитанції.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. частково

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину - кредитного договору №25-477/07-ЩД від 18 грудня 2007 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 23 453,78 грн., сплачені нею за кредитним договором №25-477/07-ЩД від 18 грудня 2007 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 судові витрати за проведення експертизи у розмірі 2 248,08 грн.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: