Справа № 159/2452/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Провадження № 22-ц/773/270/15 Категорія: 21 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 та вона ж як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договору дарування удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 та вона ж як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договору дарування удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених.

Позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2, дослідивши письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_14, удаваним правочином немає.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 1 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_11 і зареєстрованого в реєстрі за № 4316, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_14 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом ЖКГ Ковельського міськвиконкому 3 листопада 2000 року (а.с. 334, 335).

Згідно п. 5 договору дарування від 1 грудня 2000 року сторони договору ствердили, що цей договір укладався не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (а.с. 335).

24 січня 2001 року за ОСОБА_14 зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Волинським обласним бюро технічної інвентаризації, яке міститься в матеріалах інвентаризаційної справи.

За договором купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_15 і зареєстрованим в реєстрі за № 2226, ОСОБА_14 передав у власність ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 4 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_16 і зареєстрованого в реєстрі за № 795, вищевказану квартиру ОСОБА_12 передала у власність ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_14 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 1990 року, який було розірвано 10 вересня 2007 року (а.с. 157-163). Під час спільного проживання у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

31 жовтня 2008 року ОСОБА_14 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 Від даного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6

ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується повторним свідоцтвом серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (а.с. 11).

Після смерті ОСОБА_14 Ковельською державною нотаріальною конторою Волинської області заведено спадкову справу № 457/2013. Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися дружина спадкодавця ОСОБА_5 та його син ОСОБА_7 (а.с. 142, 143).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року, постановлено визнати за ОСОБА_7 право власності на грошові кошти в сумі 4350 доларів США, які знаходяться на рахунку НОМЕР_2, відкритому на ім'я ОСОБА_14 в ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Ковелі Волинської області (а.с. 94).

Хоча позивач у позовній заяві як на правову підставу позову посилалась на ст. 235 ЦК України, суд першої інстанції правильно застосував норми ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Як передбачено ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Закон пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Тому на думку колегії суддів, вимога позивача у позовній заяві не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим ст. 16 ЦК України. Позивач не заявляла вимог про визнання недійсним прикриваючого правочину (договору дарування), який на думку позивача є удаваним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Іншого способу захисту цивільного права, що корегується із вимогою у позовній заяві, договором або законом не передбачено.

Таким чином за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобов'язаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні іншого конкретного спору, вимоги в якому заявлені у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України (поділ спадкового майна, оспорювання подальших правочинів, укладених щодо спірного нерухомого майна).

Вирішуючи по суті позовні вимоги про визнання договору дарування спірної квартири удаваним правочином, яким приховано договір купівлі-продажу вказаної квартири ОСОБА_4 ОСОБА_14, ОСОБА_3, які сплатили 2000 доларів США, та ОСОБА_10, ОСОБА_9, які сплатили 2850 доларів США, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що для укладення угоди про відчуження спірної квартири у спільну власність, необхідним було відповідне волевиявлення на це всіх вказаних осіб як учасників угоди. При цьому, волевиявлення власника квартири як продавця мало бути спрямованим на продаж нерухомого майна у спільну власність більше як одній особі, а не лише ОСОБА_14 Відповідно волевиявлення інших учасників угоди як покупців повинно було бути спрямованим на придбання майна у спільну сумісну чи часткову власність.

Як вбачається із показань батьків позивача, допитаних як свідки в судовому засіданні в суді першої інстанції, у них було відсутнє волевиявлення на придбання квартири у спільну власність, за таких обставин безпідставними є доводи позивача про визнання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 набувачами за прихованим договором.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність рішення суду. Доводи щодо нікчемності договору дарування є неогрунтованими, оскільки на час укладення такого договору цивільним законодавством недійсні договори не диференціювалися за ознаками їх нікчемності та оспорюваності.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді