Провадження № 2/522/3497/15
Справа № 522/4376/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах і в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 17.03.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, та просив звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 06.07.2007 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованим у реєстрі за № 2248 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Договором про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл від 05.07.2007 року від 13.10.2006 року шляхом передачі права власності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на квартиру АДРЕСА_1 та виселити відповідачів з даної квартири.

В обґрунтування позову відзначив, що між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в собі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (протокол від 02.09.2009 р. №4) з метою приведення у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» змінено найменування Банку на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») (надалі - «Позивач», «Банк», «Кредитор», «Іпотекодержатель»), та ОСОБА_1 05 липня 2007 року був укладений Договір про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл (надалі - «Кредитний договір»). Відповідно до умов кредитного договору - п.п. 2.1., 3.2. Банк відкрив Позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності у сумі 90 000,00 доларів США, з оплатою по процентній ставці 14.5 % річних, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути ці грошові кошти у строк до 05.07.2012 року. 01.11.2008 року між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до Договору про відкриття кредитної лінії, відповідно до якої збільшився розмір процентної ставки з 14.5 % до 20% річних.

Також, у якості забезпечення виконання зобов'язання за цим договором укладено іпотечний договір від 06.07.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі за № 2248, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: квартиру номер 24 в будинку під номером 3, розташовану по вул.. Гаванній у м. Одесі, загальною площею 58,4 кв.м., яка належать їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.06.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів за №11-11169.

Однак, позичальник свої зобовязання за кредитним договором не виконував належним чином, у звязку з чим у нього виникла заборгованість по кредитному договору, включаючи заборгованість по основному боргу та процентам, яка станом на 03.03.2014 року становить 5 545 276, 60 грн. Вимоги банку щодо повернення кредиту, сплату заборгованості за кредитним договором та про добровільне виселення мешканців відповідачі залишили без задоволення, на підставі чого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з відповідним позовом.

За апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 на ухвалу суду про зупинення провадження від 20.05.2014 року до розгляду цивільної справи за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за кредитним договором справа перебувала на розгляді в апеляційному суді Одеської області у період з 26.06.2014 року по 20.11.2014 року. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями представника позивача, та у звязку з задоволенням клопотань представника позивача про забезпечення доказів по справі шляхом їх витребування та забезпечення позову (ухвали суду від 20.05.2014 року та 05.02.2015 року).

У судове засідання 02.12.2015 року зявився представник позивача ОСОБА_8, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в задоволення позову, а лише відстрочить виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, наполягав на виселенні мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого житла.

Представник відповідачів ОСОБА_9 (діє на підставі довіреностей від 20.01.2014 року та від 24.01.2014 року) у судове засідання 02.12.2015 року зявилась, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у повному обсязі. Пояснила, що по-перше на іпотечне майно розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредитний договір був укладений в іноземній валюті, загальна площа квартири становить 58, 4кв.м., також у спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина. Пояснила, що банк знав про наявність простроченої заборгованості ще в 2009 році, про що свідчить направлена на імя ОСОБА_1 письмова вимога від 28.05.2009 року. Проте, відповідачам банк направив ще одну письмову вимогу лише 29.01.2014 року, а до суду з позовом звернувся лише у березні 2014 року, тобто після сплину більше пяти років з моменту коли довідався про прострочену заборгованість за кредитом (з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд) та надіслання вимоги від 28.05.2009р.. На підставі чого просила застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.07.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в собі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (протокол від 02.09.2009 р. №4) з метою приведення у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» змінено найменування Банку на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») (надалі - «Позивач», «Банк», «Кредитор», «Іпотекодержатель») та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл, згідно якого банк відкрив ОСОБА_1 невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності в розмірі 90000 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,5 % річних. Строк повернення кредиту до 05.07.2012 р. (а.с.8-9)

Згідно меморіального валютного ордеру № 1 від 09.07.2007 р. було видано кредит в сумі 90000 доларів США на поточний валютний рахунок згідно кредитного договору № к-2321/нл від 05.07.2007 р., клієнт ОСОБА_1 Таким чином банк виконав свої зобовязання за договором про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл від 05.07.2007 р.

Також, встановлено, що у забезпечення виконання зобовязань за договором про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл від 05.07.2007 р. - 06.07.2007 р. між банком, ОСОБА_1, ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, згідно якого останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 58,4 кв.м. та житловою площею 41,5 кв.м.. Згідно п.3 цього договору узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 688 048 грн., що еквівалентно 136 247 долл. США.

Право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки було передбачено в п.8.4.8 іпотечного договору, у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов Основного зобовязання. Право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває також, якщо іпотекодержатель, відповідно до основного зобовязання (кредитного договору), заявить позичальнику вимогу повернути кредит та сплатити проценти, комісійну винагороду до настання строку, зазначеного у основному зобовязанні, а позичальник не виконає зазначене зобовязання.

Згідно додаткової угоди № 1 від 01.11.2008 р. до договору про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл від 05.07.2007 р. між Банк „Фінанси та Кредит, Товариство з обмеженою відповідальністю, правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та Кредит в особі філії „Одеське РУ АТ „Банк „Фінанси та Кредит та ОСОБА_1 було змінено процентну ставку по договору на 20 % річних.

Зазначене знайшло підтвердження і під час розгляду цивільної справи № 2-3844/11 (с. Кравчук Т.С.) за позовом ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит» про визнання договору поруки №1343/07 від 05.07.2007р.припиненим.

Таким чином судом також встановлено згідно ст.61 ЦПК України що в забезпечення виконання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_6 було також укладено договір поруки №1343/07 від 05.07.2007р. Також банк в супереч умовам договору поруки збільшив проценту ставку без узгодження з поручителем з 01.11.2008р.

Приморським районним судом м. Одеси по даній справі 02.07.2014 року було винесено рішення, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 року, та яким позов ПАТ «Фінанси та Кредит» було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит» заборгованість по договору про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл від 05.07.2007 року у розмірі 2 866 143,6 гривень, що складається з суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 71 819,82 дол. США, що еквівалентно 696 609,16 гривень, сума простроченої заборгованості по відсоткам 75 928,68 дол. США, що еквівалентно 736 462,64 гривень, пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам 1 433 071,80 гривень; судові витрати у розмірі 1 820,00 гривень. В задоволенні іншої частини позову ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів відмовлено, а також задоволено позов ОСОБА_6 до ПАТ «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк»Фінанси та Кредит» та визнано договір поруки №1343/07 від 05.07.2007 року припиненим з 01.11.2008 року (а.с. 185-194).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Згідно до ст.. 590 ЦК України, Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст. ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Згідно зі ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином суд вважає що банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, проте сума заборгованості, на яку позивач посилається в обґрунтування свого позову, а саме 5 545 276,60 грн. не знайшла свого підтвердження, так як згідно рішення суду від 02.07.2014р. з ОСОБА_1 стягнуто лише 2 866 143,66 грн.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо розповсюдження на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та врахування його норм як підстави для відмови у задоволенні позову з наступного.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п.2 ч.1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийнятті вищезгаданого закону, залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст.. 3 Закону «Про мораторій» (правова позиція ВСУ від 10.06.2015 року справа №6-333цс15, від 11.11.2015 року справа № 6-9цс15).

Відповідно до п.4 даного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, тобто вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки, вживати заходів спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців на період чинності згаданого Закону.

Щодо вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині виселення відповідачів суд враховує також правову позицію ВСУ, викладену у постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1630цс15.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 26.06.1998 р. за №11-11169, зареєстровано в ОМБТІ та РОН в кн..249пр стор.37 за реєстровим №449 від 20.10.1998р. (п.4 даного договору (а.с.14)). Зазначене підтверджується також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, наявними у матеріалах справи (а.с.162-166). Тобто, відповідачами житло було придбане раніше ніж укладено кредитний договір від 05.07.2007 року та не за рахунок кредитних коштів, тому суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача щодо виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно до п.3.2 кредитного договору, погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобовязується щомісячно, з 6-го місяця користування кредитними ресурсами, здійснювати зменшення встановленого ліміту відповідно до Додатку №1.

Як зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню для ОСОБА_1 за кредитним договором 10.01.2009 року згідно графіку зниження розміру заборгованості (додаток №1 договору про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл від 05.07.2007 р., який є його невідємною частиною (а.с.10)).

Крім цього п.2 Іпотечного договору також передбачено графік погашення заборгованості, а саме до 05.07.2012р. Тобто строк дії іпотечного договору до 05.07.2012р. У випадку зміни сторонами основного зобовязання, в тому числі процентної ставки за користування кредитними ресурсами, іпотекодавець зобовязується невідкладно укласти з іпотеко держателем відповідну додаткову угоду до цього договору.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

П.17 іпотечного договору було передбачено, що договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобовязань за основним зобовязанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку (графік погашення кредиту), то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Такий правовий висновок висловлений Верховним судом України у постанові від 29.10.2014 року по справі № N 6-169цс14.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка розглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. 3.2) позичальник зобов'язаний погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця, і щомісяця в період з «01» по «10» сплачувати проценти за користування кредитом згідно графіку зниження розміру заборгованості (додаток №1 до договору про відкриття кредитної лінії, який є його невідємною частиною (а.с.10)). Такі ж умови з встановленим графіком передбачено п.2. Іпотечного договору.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що на підставі заяви про застосування позовної давності (за умови, що зміст спірних правовідносин не передбачає збільшення тривалості позовної давності порівняно із загальним строком) кредитна заборгованість із тілом кредиту та процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором №к-2321/нл від 05.07.2007 року вбачається. що жодних платежів у рахунок погашення заборгованості після 10.12.2008 року від позичальника не надходило (а.с. 11).

Як встановлено з пояснень представника відповідачів та матеріалів справи, позивач знав про наявність у ОСОБА_1 простроченої заборгованості за кредитним договором ще у 2009 року (про що свідчить копія вимоги №3189 від 28.05.2009 року, направлена банком на адресу ОСОБА_1 (а.с.150). Однак, вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як іпотекодавців не предявляв до 29.01.2014 року, надіславши на їх адресу письмову вимогу №363 (а.с.18). У той час з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду в березні 2014 року, тобто після сплину близько пяти років з моменту останнього платежу, здійсненого ОСОБА_1

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів повинен обчислюватись з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, враховуючи, що останній платіж за кредитним договором був здійснений ОСОБА_1 10.12.2008 року, а банк звернувся до суду з відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 17.03.2014 року, тобто після сплину більше пяти років з моменту останнього платежу, та після сплину приблизно пяти років з моменту направлення письмової вимоги №3189 від 28.05.2009 року на адресу ОСОБА_1, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання представника відповідачів та можливості застосування строків позовної давності. На підставі чого вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відмовити.

Таким чином, беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, де позов предявлено про звернення стягнення на іпотечне майно лише у березні, та направлення письмової вимоги до ОСОБА_1 про наявність простроченої заборгованості 28.05.2009 року з урахуванням положень цивільного законодавства про застосування позовної давності на випадки предявлення обґрунтованого позову, суд вважає необхідне застосувати строк позовної давності та відмовити у позові саме з цих підстав.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит».

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 208-209, 213-215, 218 ЦПК України; ст.ст. 1, 3, 11, 12, 252, 253, 256, 257, 261, 509, 524-526, 530, 536, 546, 575, 612, 624-627, 629, 638, 639, 1054 ЦК України; ст.ст. 18, 33, 36, 37 Закону України «Про Іпотеку»; суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

02.12.2015