Номер провадження: 22-ц/785/2581/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Гончаренко В.М., Короткова В.Д.

з участю секретаря - Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угод удаваними, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності, стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року, -

встановила:

У грудні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання угод удаваними, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності, стягнення грошових коштів і з врахуванням уточнень в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона з відповідачами ОСОБА_8 була співвласником квартири спільного заселення АДРЕСА_1.

19 серпня 2009 року приватним нотаріусом Коваль Н.В. було посвідчено договір дарування 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1, згідно умов якого ОСОБА_6, яка діяла в інтересах ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі доручень від 16.11.2006 року, подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар зазначену частину квартири.

Стверджуючи, що вказаний договір є удаваним, так як укладаючи його сторони мали на меті приховати іншу угоду - договір купівлі-продажу, що потягло за собою порушення її переважного права на придбання частки у праві спільної часткової власності, просила задовольнити позов у повному обсязі, а саме :

- визнати удаваним та недійсним договір дарування від 19.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., реєстровий номер 1313, згідно якого ОСОБА_6, яка діяла в інтересах ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі доручень від 16.11.2006 року, подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати, що фактично між ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5 відбувся договір купівлі-продажу 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1. Визнати, що продаж частки спільної часткової власності відбулась з порушенням прав переважної покупки співвласника ОСОБА_2;

-перевести права та обов`язки покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 вартість 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1;

-визнати з ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували.

Рішення ухвалено у відсутність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано удаваним договір дарування від 19.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., реєстровий номер 1313, згідно якого ОСОБА_6, яка діяла в інтересах ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі доручень від 16.11.2006 року, подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано, що фактично між ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5 відбувся договір купівлі-продажу 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнано, що продаж частки спільної часткової власності відбулась з порушенням прав переважної купівлі співвласника ОСОБА_2.

Переведено права та обов`язки покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1.

Видано ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7, діючий в інтересах відповідача ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_7, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1 видачі ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень і в цій частині ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позов ОСОБА_2 виходив з того, що укладаючи договір дарування від 19.08.2009 року, сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1, за які продавцями були отримані грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США , у зв'язку з чим вказаний договір дарування є удаваним та позовні вимоги щодо визнання того, що купівля-продажу вказаної частини квартири відбулась з порушенням права переважної купівлі співвласника ОСОБА_2, переведення права та обов'язків покупця спірної частини квартири та видачі ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошової суми у розмірі 261 000 гривень є обґрунтованими .

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається , що 04 листопада 1994 року Управлінням ЖКГ виконкому ОМР на ім'я ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.16).

Інша частина вказаної квартири спільного заселення - 439/1000 належить позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ та ПЕК ОМР 03 листопада 2006 року (т.1, а.с.15).

29 жовтня 2006 року в агентстві нерухомості "Президент" був підписаний договір про наміри, згідно якого відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зобов'язались продати, а відповідачі подружжя ОСОБА_5, ОСОБА_6 - купити 561/1000 частину квартири спільного заселення, що належала продавцям .

09 листопада 2006 року відповідачами ОСОБА_5,ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11,ОСОБА_12,ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу була продана ОСОБА_13 , ОСОБА_14, ОСОБА_15 квартира, розташована за адресою : АДРЕСА_2, що належала продавцям на праві спільної приватної власності (т.1 а.с.17).

Відповідно до наданих ОСОБА_6 в суді першої інстанції та колегії суддів пояснень , вбачається ,що квартира № 103 була продана ОСОБА_6 ,ОСОБА_5 за 80 000 доларів США, 40 000 з яких залишились у відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5

У цей же день 09.11.2006 року ОСОБА_6 придбала 2 кімнати у комунальній квартирі, а саме 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1, що належали відповідачам ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, однак, вказана угода була оформлена договором дарування (т.1 а.с. 9).

В підтвердження придбання відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4 була складена 09.11.2006 року розписка ,якою підтверджено отримання ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США за належні їм 2 кімнати в комунальній квартирі ( від.мат. а.с.16).

Договір купівлі продажу квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_2 та договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , були оформлені та посвідчені одним тим самим приватним нотаріусом Коваль Н.В. в один день .

У подальшому 16.11.2006 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 09.11.2006 р. за заявою відповідачів сторонами був розірваний та в той же день тим самим нотаріусом були завірені довіреності ,за якими ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10 уповноважили ОСОБА_6 від їх імені здійснити дії по відчуженню належної їм частки квартири АДРЕСА_1 , зокрема подарувати ОСОБА_5 (т.1 а.с.10, 11-13)).

З пояснень представника позивача наданих ним в суді першої інстанції вбачається ,що розірвання договору дарування від 09.11.2006 року відбулось внаслідок того, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси, винесеною ще 01 листопада 2006 року, на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1 був накладений арешт (Справа 2-а-1043/06) ( т.3 а.с.152), про що сторони не заперечують.

З пояснень відповідача ОСОБА_6,наданих нею в суді першої інстанції вбачається , що їй та членам її сім`ї належала трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 в якій проживало 6 осіб. З метою поліпшення умов проживання, ними було вирішено продати вказану квартиру та придбати окреме житло для них з чоловіком та дітей, після чого вона почала займатись пошуком житла для себе та чоловіка , зокрема користувалася послугами агентствами нерухомості "Атланта" та "Президент". Після розірвання договору дарування , грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, їй відповідачами повернуті не були, а 16.11.2006 року приватним нотаріусом Коваль Н.В. були посвідчені довіреності, якими ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 уповноважили ОСОБА_6 представляти їх інтереси з питання продажу або дарування належної їм 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11-13).

Суд першої інстанції вірно посилався на те , що факт продажу, оплати грошових коштів за продану частину квартири та їх неповернення покупцям підтверджується також заявою ОСОБА_6 до суду (суддя Рева С.В.) від 20.02.2007 року (т.1, а.с.14); заявою ОСОБА_10, ОСОБА_3 до апеляційного суду Одеської області (т.1, а.с.72); заявою ОСОБА_3 від 15.10.2014року (т.3, а.с.112-114), заявою ОСОБА_6 прокурору Одеської області від 27.06.2008 р. (а.с.4-10 від.мат.), постановою про відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.1 від.мат.).

Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, ;можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

З пояснень представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_16 наданих ним в суді першої інстанції та колегії суддів ,вбачається що з 2006 року ОСОБА_2 не втрачала бажання придбати у відповідачів 561/1000 частин спірної квартири ,що підтверджується її зверненням до відповідачів через поштову телеграмму у 2006 році та сукупністю взаємопов'язаних дій по захисту своїх порушених прав, шляхом звернення до суду з відповідними позовами .

З матеріалів справи вбачається , що на ім'я позивача ОСОБА_2 7 травня 2009 року ОСОБА_10 була надіслана телеграма з пропозицією обговорення умов купівлі спірної частини квартири ,без зазначення суми договору та вартості майна (т.1, а.с.53).

На вказану телеграму позивачем 10.05.2009 року була надіслана відповідь, в якій вона зазначала, що до вирішення численних судових спорів, проведення будь-яких переговорів є недоцільним (т.3, а.с. 144).

25.06.2009 року ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_2 з пропозицією придбати частину квартири АДРЕСА_1 за 47 000 доларів США (т.1, а.с.49), однак, дана телеграма вручена позивачеві не була (т.1, а.с.50). Матеріали справи не містять докази отримання ОСОБА_2 пропозиції відповідачів по придбанню частки спірної квартири.

19 серпня 2009 року між ОСОБА_6, що діяла від імені ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_3, та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, відповідно до якого останній отримав у дар 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.41).

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є подружжям.

Суд першої інстанції , з врахуванням наявних в матеріалах справи доказів , послідовності дій відповідачів у взаємозв'язку з наданими сторонами в судовому засіданні пояснень вірно встановив ,що при відчужені спірної частини квартири ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , мали мету продати за 40 000 дол. США ,а відповідачі ОСОБА_6,ОСОБА_5 купити частину спірної квартири. Між сторонами насправді виникли правовідносини з договору купівлі-продажу .

Суд першої інстанції вірно посилався на вимоги ст.ст.361,362 ЦК України та вірно встановив те ,що при відчуженні відповідачами ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_3 частки спірної квартири були порушені права позивача ОСОБА_2 ,яка відповідно до ст.362 ЦК України має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах .

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відчуження частки спірної квартири , було здійснено відповідачами з порушенням вимог ч.2 ст. 369 ЦК України ,що відповідно до ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України , є підставою для визнання такого правочину не дійсним.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене не врахував те, що відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,крім тих що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки договір купівлі-продажу частки спірної квартири від 19.08.2009 року є недійсним ,тому позовні вимоги ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1, видачі ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того,що на час укладення відповідачами договору дарування 19.08.2009 року кошти не передавалися , а були передані у 2006 році за договором дарування ,який у подальшому був розірваний , що не свідчить про удаваність правочину не заслуговують на увагу , оскільки судом першої інстанції вірно , повно, з посиланням на наявні в матеріалах справи докази , наведені правові обґрунтування такого висновку.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо виконання відповідачами умов ч.2 ст. 362 ЦК України , оскільки позивач висловила свою згоду та наміри про придбання частки спірної квартири ще у 2006 році після розірвання відповідачами договору дарування та від придбання цієї частки квартири не відмовлялася. Матеріли справи не містять отримання позивачем телеграми (пропозицій) в якій відповідачі пропонували позивачу придбати у 2009 році , належну їм частку спірної квартири.

Здійснення особою певних дій на захист своїх порушених або невизнаних прав ,шляхом звернення з відповідними позовами до суду , не можуть бути визнанні такими що свідчать про висловлювання цією особою згоди чи навпаки відмови у її бажанні придбати певну річ,зокрема нерухомість.

За таких підстав, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга представника ОСОБА_7, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог про переведення прав та обов`язків покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1, видачі ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень і в цій частині ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.1 ст.309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1, видачі ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень і в цій частині ухвалити нове рішення .

Визнати договір купівлі-продажу від 19.08.2009 р. 561 /1000 частини квартири АДРЕСА_1 ,укладеного між ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5 недійсним.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2. про переведення прав та обов`язків покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1, видачі ОСОБА_5 з депозитного рахунку НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень відмовити.

В решті рішення залишити без змін. .

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

В.Д. Коротков

В.М. Гончаренко