Яготинський районний суд Київської області
справа № 382/87/15 2/382/96/15.
РІШЕННЯ

іменем України

06 березня 2015 року Яготинський районний суд Київської області, в складі;

Головуючого- судді Карпович В.Д.

При секретарі Шипота Я.В.

за участю представника позивача- адвоката ОСОБА_1

представника відповідача- адвоката ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині, справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та справу за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за частку у праві спільної сумісної власності.

Встановив:

В позові до суду позивач ОСОБА_3 вказав, що Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року, було затверджено мирову угоду між ним та відповідачкою - ОСОБА_4, згідно умов якої за ним визнається право власності на житловий будинок, з належними господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

11 грудня 2014 року ним було одержано свідоцтво про право власності на нерухому майно та відповідно до ст. 182 ЦК України, було здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Проте, земельна ділянка, розміром 0,0968 та, яка розташована по АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належить відповідачці ОСОБА_4, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №267723 від 28 грудня 2004 року, виданого згідного рішення Яготинської міської ради від 11.07.2003 р. №379-09-ХХІУ, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за №61.

Посилаючись на вимоги передбачені на ч.1 ст..120 ЗК України, ч.1 ст.. 377 КК України, просив:

Визнати за ним- ОСОБА_3, право власності на земельну ділянку розміром 0,0968 га, яка розташована по АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

В зустрічному позові до суду позивачка за зустрічним позовом вказала, що об'єкт позову - земельна ділянка площею 0, 0968 га, на даний час фактично є об'єктом спільної власності позивача та відповідача, і разом з об'єктами нерухомого майна, що належить позивачу буде складати садибу в розумінні ст. 381 ЦК України. Що є самостійним об'єктом цивільного права, а тому є цілісною річчю та річчю неподільною в розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України, так як неможливо здійснити його поділ в натурі з наступним виділенням частки будь-кому зі співвласників без втрати цільового призначення садиби, як об'єкта цивільного права. Такі обставини надають позивачу право здійснити захист свого порушеного права шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у спільному майні.

Виходячи з аналізу ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 21 , 24 , 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 368, 370 ЦК України вбачається, що передбачене ч. 2 ст. 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Таким чином, - правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Право позивача за зустрічним позовом, як співвласника земельної ділянки підлягає захисту в порядку та у спосіб, що передбачений чинним законодавством. Спосіб захисту порушеного права обирається позивачем на власний розсуд. В даному випадку, виходячи з характеру спірних правовідносин, позивач здійснює захист свого права співвласника шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на її користь компенсації за частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0, 0968 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і, яка належить позивачу за зустрічним позовом згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 267723 від 28 грудня 2004 року. Вартість своєї частки вона оцінює в розмірі - 22 000 грн.

Статтею 364 ЦК України, встановлено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а у випадку неможливості такого виділу - право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до п. 12 Постанови ПВСУ № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», - під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Проаналізувавши пропозиції продажу земельних ділянок позивач за зустрічним позовом оцінила вартість своєї частки в розмірі 22 000 грн.

Просила:

Стягнути з ОСОБА_3 на її користь, компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності земельної ділянки площею 0, 0968 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і, яка належить їй згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 267723 від 28 грудня 2004 року.

Припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 0968 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить позивачу за зустрічним позовом згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 267723 від 28 грудня 2004 року.

В судовому засіданні представник позивача за первинним позовом підтримала позовні вимоги позивача та не визнала зустрічний позов. Представник позивача за зустрічним позовом підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом та не визнала вимоги за первинним позовом.

В судовому засіданні встановлено наступне:

Відповідно до Ухвали Яготинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року була визнана мирова угода укладена між колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя. Згідно умов мирової угоди, за ОСОБА_3 визнається право власності на житловий будинок, з належними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1./ а.с. 6 /

11 грудня 2014 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме; житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, та відповідно до ст. 182 ЦК України було здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно./ а.с. 8,9 /

Проте, земельна ділянка, розміром 0,0968 та, яка розташована по АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, належить колишній дружиніф позивача -ОСОБА_4, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №267723 від 28 грудня 2004 року, виданого згідного рішення Яготинської міської ради від 11.07.2003 р. №379-09-ХХІУ, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за №61./ а.с. 12 /

Відповідно до ч.І ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Із пояснення представника відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову видно, що так як частина перша ст.. 120 ЗК України передбачає перехід права власності на земельну ділянку або на її частину, то вважає, що до власника житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 повинна перейти частина земельної ділянки яка необхідна власнику для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Із витягу з Ухвали судової палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2011 року видно наступне:

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруди, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Ця норма ЦК України, набрала чинності пізніше ніж ст.. 120 ЗК України. В редакції, що діяла на час придбання позивачем будинку, який знаходиться на спірній земельній ділянці.

Законом України від 27.04. 2007 року №997-У « Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України, в зв»язку з прийняттям Цивільного кодексу України», зміст ст.. 120 ЗК України було приведено у відповідність до ст.. 377 ЦК України.

В силу ст.. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок державної або комунальної власності в таких розмірах;-для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд/ присадибна ділянка / в містах- не більше 0,10 гектарів.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,0968 га яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд / а.с. 12 /

Пленум Верховного суду України в п.8-12 Постанови за №7 від 16.04. 2004 року « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз»яснив, що відповідно до положень ст.. ст.. 91,116 ЗК України - окрема земельна ділянка одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі або споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди, до особи яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Таким чином, враховуючи що позивач ОСОБА_3 є єдиним власником жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, то відповідно до

вимог передбачених ст.. ст.. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України, до нього переходить на праві власності вся земельна ділянка площею 0,0968 га, власником якої на даний час є його колишня дружина ОСОБА_4

Що відноситься до вимог позивача по зустрічному позову в частині припинення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, то суд вважає дані вимоги безпідставні.

Стаття 365 ЦК України, передбачає припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Проте, як видно і з матеріалів справи та це встановлено і в судовому засіданні, земельна ділянка площею 0,0968 га по АДРЕСА_1, не є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_4, а є особистою власністю ОСОБА_4, а тому вимоги ОСОБА_4 про припинення права власності на земельну ділянку, є безпідставні.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд вважає, що первинний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, підлягає до задоволення, а в зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за частину земельної ділянки та припинення права власності, відмовити.

В судовому засіданні представник позивача за первинним позовом просила стягнути із відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмір 3910,40 грн., які складаються наступного:

-складання позовної заяви та підготовка документів до суду, кількість витраченого часу- 1 година-500 грн;

-поточні консультації щодо характеру спірних правовідносин, кількість витраченого часу 1 година, 1218х40%, вартість - 487,20 грн;

-вивчення та правовий аналіз чинного законодавства та судової практики по вирішенню подібних спорів, кількість втраченого часу 1 година, 1218х40%, вартість -487,20 грн;

-вивчення та аналіз чинного законодавства та судової практики по вирішенню подібних спорів, кількість втраченого часу 1 година, 1218х40%, вартість -487,20 грн;

-участь в судових засіданнях, 4 години, розрахунок 1218х40% х4, вартість 1948,80 грн.

Доказом про сплату вказаних коштів є квитанція до прибуткового касового ордеру за №101 від 16.01. 2015 року, на суму 3910,40 грн..

В силу ст.. 79 ЦПК України- до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать; пп.2- витрати на правову допомогу.

В силу ст.. 84 ЦПК України, витрати пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім в випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»- Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних с правах, в яких така компенсація виплачується стороні на к користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під ч ас вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін по

поводу стягнення вказаних коштів, суд вважає, що вимоги в частині стягнення коштів за; складання позовної заяви в розмірі 500 грн, за поточні консультації в розмірі 487,220 грн, за вивчення та правовий аналіз матеріалів справи в розмірі 487,20 грн, за вивчення та аналіз чинного законодавства та судової практики в розмірі 487,20 грн- підлягають до стягнення в повному розмірі, а вимоги в частині стягнення коштів за участь в судових засіданнях підлягають до задоволення в частково.

Як видно з витягу журналу судових засідань загальна тривалість участі представника позивача в судових засіданнях складає 1 година 15 хвилин. Тому з врахуванням положень ст.. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»- Розмір компенсації витрат за участь в судових засіданнях протягом 1голини 15 хвилин, буде складати 609 грн / .

Представник відповідача погодилась з розрахунками витрат на правову допомогу, але вважає, що квитанція до прибуткового касового ордера за №101 від 16.01. 2015 року про сплату коштів за надання правової допомоги в розмірі 3910,40 грн, не відповідає чинному законодавству, так як дана квитанція складена від імені ФОП ОСОБА_1 / представника позивача /, а на квитанції стоїть печатка адвоката ОСОБА_1

Проте суд з даною позицією погодитись не може, так як адвокат ОСОБА_1 приймала участь в наданні правої допомоги позивачу ОСОБА_3, та витрати за надання правової допомоги відповідають чинному законодавству.

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215, ЦПК України, ст.. 120, 121 ЗК України, ст.. 377 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, задоволити.

Визнати за ОСОБА_3, право власності на земельну ділянку розміром 0,0968 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та розташована по АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 267723 від 28.12. 2004 року, виданого на підставі рішення Яготинської міської ради від 11.07. 2003 року за № 379-09-ХХІУ, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за № 61.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за частину земельної ділянки, та припинення права власності, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області, протягом 10 днів, з дня його проголошення.

Суддя Карпович В.Д.