Справа № 760/1443/15-ц
Провадження № 2-2197/15

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2015 року Солом`янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.
при секретарях - Кучерині Ю.С., Подобєді О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання приватизації недійсною, -
ВСТАНОВИВ:
25.02.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить, визнати всю, в цілому, приватизацію квартири АДРЕСА_1 не дійсною.
В обґрунтування вимог, зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , 1923 року народження. Після його смерті він звернувся до приватного нотаріуса київського міського нотаріального округу для заведення спадкової справи, через що йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 не є спадковим майном після смерті його батька, а також, що він не є її співвласником.
На момент приватизації, він знаходився на військовій службі, що підтверджується відповідними документами, і не мав змоги реалізувати свої права щодо приватизації, якими на власний розсуд розпорядилися його батьки, які, не маючи юридичної освіти, не будучи проінформованими посадовими особами органів, що здійснювали приватизацію, що приймати участь в приватизації житлової площі має право кожна особа, яка зареєстрована у квартирі що приватизується. Фактично він не знімався з реєстрації у спірній квартирі - всі його прописки були тимчасовими і мали умовний, формальний порядок (прописки під час його військової служби тимчасовими, як в службове житло та здійснювались до місць, що не являлися придатними для проживання з моменту будівництва таких (наприклад, військовий комісаріат, будинок культури офіцерів і т. д.). З наведених підстав він вважає, що на момент приватизації спірної квартири він фактично був в ній прописаний як до постійного місця проживання, чого не було враховано. Таким чином, як зазначає позивач, його право на приватизацію житла не було реалізовано, а приватизація спірної квартири здійснена без урахування його інтересів, через що він вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказували, що на момент приватизації спірної квартири позивач у ній не проживав та не був зареєстрований, а тому права позивача жодним чином порушені не були.
Представник відповідача - відділу приватизації державного житла Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. З огляду на належне повідомлення відповідача суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності.
Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) із розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м. на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до ч. 2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.
Судом встановлено, що в 1995 р. до керівника органу приватизації із заявою про передачу в приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_2 , звернулась ОСОБА_2 .
До заяви про передачу в приватну власність квартири було додано довідку про склад сім`ї наймача квартири, в якій зазначено, що в квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону «Про приватизацію житлового фонду»: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
22.03.1995 р. органом приватизації Залізничної районної Ради народних депутатів м. Києва було прийнято розпорядження №10261 про передачу квартири за адресою АДРЕСА_2 в приватну спільну власність.
Відповідно до ст.41 ЦК України (в редакції 1963 р.) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Статтею 48 ЦК України (в редакції 1963 р.) встановлено, що недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.
В силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В ході розгляду справи з боку позивача не було представлено беззаперечних доказів, які свідчать про те, що на момент приватизації спірної квартири він постійно у ній мешкав, або за ним зберігалось право на користування даним житлом.
Так допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 показали суду, що позивач проживав у спірній квартирі лише до моменту вступу на військову службу. Свідок зазначив, що бачив паспорт позивача у якому був проставлений штам з відміткою про реєстрацію останнього у спірній квартирі, однак суд оцінює покази свідка в цій частині критично, оскільки такого документу суду представлено не було.
В той же час згідно з наявної в матеріалах справи довідки про склад сім`ї наймача, яка була подана органу приватизації слідує, що на момент введення в дію Закону «Про приватизацію житлового фонду» ОСОБА_1 у спірній квартирі не мешкав та права на зазначене житло не мав. В листі Солом`янського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 28.09.2015 № 10413 вказано, що згідно довідки № 3700 від 28.09.2015 ЖЕД №901 КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 зареєстрованим не був.
Таким чином, виходячи з положень ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» його письмова згода на передачу спірної квартири в спільну сумісну або часткову власність не вимагалася.
Оскільки передача квартири за адресою АДРЕСА_2 в приватну спільну власність проведена відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.18, 19, 23 Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир будинків у власність громадян», суд приходить до висновку, що вимоги про визнання приватизації недійсною є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.41, 48 ЦК України (в редакції 1963 р.), Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя