Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Львіввугілля», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля»), обґрунтовуючи вимоги тим, що протягом 1979−1994 років він працював на роботі зі шкідливими умовами на шахтах ДП «Львіввугілля», внаслідок чого погіршився стан його здоров'я, він перебував на стаціонарному лікуванні в профпатологічному відділенні Львівської обласної клінічної лікарні (далі - ЛОКЛ), де йому встановлено діагноз: антракосилікоз І ступеня, інтерстиціальна форма ДН ІІ ступеня − захворювання професійне. 05 липня 1994 року складено акт про те, що професійне захворювання виникло внаслідок довготривалої багаторазової дії на організм шахтного пилу, контакту з промисловою вібрацією, при недостатньому виконанні заходів, направлених на запобігання профзахворювань. Висновком МСЕК від 13 липня 1994 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності. При наступних оглядах МСЕК йому підтверджено встановлений відсоток втрати працездатності та встановлену групу інвалідності. Висновком МСЕК від 02 вересня 2004 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % стійкої втрати працездатності безтерміново. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 2 500 грн моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що протягом 1979-1994 років ОСОБА_3 працював у шкідливих умовах на підприємствах ДП «Львіввугілля».

Відповідно до витягу ЛОКЛ відділу профпатології від 28 червня 1994 року № 10636 ОСОБА_3 установлено діагноз антракосилікоз І ступеня, інтерстиціальна форма, ДН ІІ ступеня. Захворювання - професійне.

Висновком МСЕК від 09 липня 1994 року ОСОБА_3 уперше встановлено третю групу інвалідності та 60 % втрати працездатності.

Згідно з висновком МСЕК від 02 вересня 2004 року ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності та 60 % втрати працездатності безстроково.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що внаслідок ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків потерпілому спричиняються моральні та фізичні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із дії норм права на час виникнення спірних правовідносин, коли існувало обмеження розміру відшкодування моральної шкоди та виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, який було встановлено на момент установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності вперше.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Пунктом 11 Правил передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, помилково виходив із мінімального розміру заробітної плати за 1994 рік, а не розміру, що діяв на час розгляду справи.

Крім того, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що з 11 липня 2001 року вищевказані Правила втратили чинність, при цьому позивачу після цього неодноразово встановлювалася втрата професійної працездатності та інвалідність і остаточно встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності 02 вересня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.О. Леванчук

І.К. Парінова