АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Рейнарт І.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 листопада 2010 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 95 000,00 грн. Позичальник зобов'язався повернути грошові кошти на першу вимогу позикодавця. Факт отримання

ОСОБА_3 позики підтверджується розпискою. На неодноразові звернення позивача до відповідача щодо повернення коштів останній не відреагував, борг не повернув.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 95 000,00 грн. та судові витрати у розмірі 950,00 грн.

Ухвалою суду від 16 лютого 2015 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що відносин, які випливають з договору позики між ним та ОСОБА_2 фактично не існує. Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з таким позовом до нього.

_________________________________________________________

Справа № 759/12869/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/5116/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 16 листопада 2010 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність грошові кошти у сумі 95 000,00 грн. та зобов'язався повернути їх позикодавцеві готівкою на першу його вимогу (а.с. 6).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка є одночасно документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Факт отримання відповідачем коштів підтверджується розпискою від 16 листопада 2010 року, в якій ОСОБА_3 зазначає, що отримав від

ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 95 000,00 грн. (а.с. 7).

Як вбачається з письмової вимоги про повернення коштів, направленої на адресу відповідача 19 листопада 2014 року та отриманої ним 26 листопада 2014 року, останньому запропоновано повернути борг до 29 листопада 2014 року (а.с. 68-71).

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_3 суму заборгованості, суд виходив з того, що між сторонами склалися правовідносини, які випливають з укладеного договору позики, а позивачем доведено факт невиконання відповідачем своїх обов'язків за цим договором.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання та заборона односторонньої відмови від його виконання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Зазначеним договором позики від 16 листопада 2010 року конкретний строк повернення коштів, тобто строк його виконання, не встановлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Разом з тим, статтею 1049 ЦК України встановлене спеціальне правило для договорів позики, а саме: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Водночас, частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з пояснень сторін, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_3 не повернув

ОСОБА_2 отримані ним грошові кошти.

Посилання апелянта на те, що договір від 16 листопада 2010 року та розписка про отримання коштів є фіктивними, оскільки договірних відносин між сторонами в дійсності не виникало, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх доводів відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 58-59 ЦПК України.

Представник апелянта також посилався на ту обставину, що тридцятиденний строк, встановлений законом для повернення позикодавцю суми позики, на момент ухвалення заочного рішення по справі не закінчився, а тому підстави для стягнення з ОСОБА_3 боргу відсутні.

Апеляційний суд критично оцінює такі доводи та вважає, що вони не заслуговують на увагу у зв'язку з наступним.

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 у липні 2014 року. Після відкриття провадження у справі копія позовної заяви з додатками була направлена за зареєстрованим місцем проживання відповідача, проте поштове відправлення повернулося на адресу суду за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 27, 45, 46).

Вказана позовна заява за своєю формою та змістом відповідає вимозі про повернення позики в розумінні ч. 2 ст. 1049 ЦК України, оскільки містить обставини отримання грошових коштів, їх суму, та порядок повернення.

З урахуванням того, що звернення позикодавця до суду з відповідним позовом до позичальника про стягнення боргу є формою пред'явлення до нього вимоги про повернення суми позики, а з моменту отримання відповідачем позовної заяви до дня ухвалення рішення по справі тридцятиденний строк закінчився, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що

ОСОБА_3 порушив зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги з приводу необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених вимог про стягнення боргу полягають у наступному.

Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у трироки, а згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Апелянт стверджує, що право вимоги у позикодавця виникло на наступний день після укладення договору, а саме 17 листопада 2010 року, а тому останнім днем строку позовної давності є 17 листопада 2013 року.

Колегія суддів вважає наведені твердження юридично необґрунтованими враховуючи таке.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Передбачений частиною 5 ст. 261 ЦК України момент початку перебігу позовної давності стосується строку виконання зобов'язання.

За своєю суттю безстрокова позика полягає у наданні у власність позичальнику грошових коштів або інших речей до моменту пред'явлення позикодавцем вимоги про їх повернення.

З моменту звернення позикодавця до позичальника з такою вимогою починається визначений частиною 2 ст. 1049 ЦК України тридцятиденний строк виконання обов'язку повернути позику, тобто строк виконання зобов'язання.

Тільки після неповернення позичальником протягом цього строку суми позики у позикодавця виникає право вимагати виконання зобов'язання в примусовому порядку, у зв'язку з чим починається перебіг позовної давності.

Представник відповідача, посилаючись на встановлене частиною 5 ст. 261 ЦК України правило про початок перебігу позовної давності, помилково ототожнює вимогу позикодавця до позичальника про повернення позики із загальною вимогою кредитора до боржника про виконання зобов'язання, при цьому обмежуючи дію безстрокового договору позики трирічним строком.

Таким чином, до правовідносин сторін підлягає застосуванню саме норма, закріплена у ч. 1 ст. 261 ЦК України, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки право ОСОБА_2 було порушене лише зі спливом тридцятиденного строку після пред'явлення ним вимоги про повернення позики, якою за своєю суттю є подана ним до суду позовна заява.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : І.М. Рейнарт

М.М. Панченко