Справа № 381/2499/15-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/6447/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 08.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

08 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 2/3 частини житлового будинку № 6 по вулиці Садова в c. ОСОБА_1 Мотовилівка Фастівського району, Київської області, яка належала ОСОБА_4, який помер 24 березня 1996 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 грудня 1993 року ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 житловий будинок № 6 по вулиці Садова в c. ОСОБА_5 Фастівського району. Після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво на право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку. Дружина померлого ОСОБА_6, яка померла 03 серпня1997 року, фактично вступила у спадщину на 2/3 частини житлового будинку після смерті свого чоловіка, однак свідоцтво про право на спадщину не отримала. 2/3 частини спірного житлового будинку зареєстровано на імя ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину. З 1996 року по теперішній час ОСОБА_3 проживає у зазначеному будинку, сплачує податок за землю та комунальні послуги за будинок.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 2/3 частини житлового будинку № 6 по вул. Садовій у с. Велика Мотовилівка у Фастівському районі Київської області, що належав ОСОБА_4, який помер 24 березня 1996 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, якій належали 2/3 частини житлового будинку, право власності на які визнано за позивачем. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 проживає у м. Києві, а не у спірному будинку. ОСОБА_7 з 1962 року по 1997 рік не проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_3 можливо не міг про це знати, так як сам там не проживав. Позивач не добросовісно заволодів житловим будинком та він знав про існування інших родичів у ОСОБА_6

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

ОСОБА_4 був власником житлового будинку № 6 по вулиці Садова в c. ОСОБА_5, Фастівського району, Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 1992 року.

18 грудня 1993 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_3 вищезазначений житловий будинок та все інше майно, що буде належати спадкодавцю на день смерті та на що за законом він буде мати право.

24 березня 1996 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-БК № 418309.

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

26 березня 1997 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку № 6 по вулиці Садова в c. ОСОБА_5 Мотовилівка Фастівського району Київської області.

Згідно відповіді Фастівського бюро технічної інвентаризації № 88 від 16 травня 2014 року 2/3 частини житлового будинку № 6 по вул. Садовій в с. Велика Мотовилівка Фастівського району Київської області рахується за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

З довідки № 968 від 17 жовтня 2014 року, виданої Червономотовилівською сільською радою, вбачається, що гр. ОСОБА_3 проживає та не зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, сплачував земельний податок з 1999 року за 0,33 га. Заборгованість по сплаті земельного податку відсутня.

З наявних у матеріалах справи квитанцій вбачається, що ОСОБА_3 сплачує земельний податок з 1999 року (а.с.10-16).

10 вересня 1996 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 О.П.

ОСОБА_6 померла 03 серпня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

19 червня 1998 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали та були зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.46, 49).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 1997 року ОСОБА_3 добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, зокрема 1/3 частиною житлового будинку № 6 по вулиці Садова в c. ОСОБА_5, Фастівського району, Київської області, який отримав за заповітом після ОСОБА_4, несе витрати по утриманню даного майна, а тому згідно ст. 344 ЦК України набув права власності на увесь будинок за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутті правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п. 9 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у 1997 році позивач отримав у спадщину 1/3 частину житлового будинку після смерті ОСОБА_4 та проживає у зазначеному будинку, що підтверджується довідкою сільської ради. Після смерті ОСОБА_6 не успадкованими залишилися 2/3 частини житлового будинку, якими ОСОБА_3 відкрито користується більше 10 років.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_2 зазначає, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, та прийняв у спадщину квартиру, яку померла заповіла йому, а, отже апелянт вважається таким, що прийняв і 2/3 частини житлового будинку. Однак, такі доводи ОСОБА_2 є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 524 ЦК УРСР (який діяв на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6М.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно наявної у матеріалах справи спадкової справи після смерті ОСОБА_6 вбачається, що остання склала заповіт, згідно якого заповіла ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та речі домашньої обстановки і вжитку. ОСОБА_6 не робила особистого розпорядження щодо 2/3 частин житлового будинку і після її смерті з заявами про прийняття у спадщину зазначеного нерухомого майна в порядку спадкування за законом ніхто не звертався.

ОСОБА_2 також зазначає, що єдиним родичем померлої ОСОБА_6, що проживав з нею та піклувався про неї, а також підтримував матеріально. Однак, апелянт не надав доказів, що підтверджують родинні звязки зі спадкодавцем та його право на спадкування за законом після ОСОБА_6

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 стверджував, що він є родичем ОСОБА_6 по лінії його матері, яка в даний час жива.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем по закону після смерті ОСОБА_6, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також зазначає, що позивач зареєстрований та проживає у м. Києві, а не по вулиці Садова, 6 в c. ОСОБА_5 Фастівського району. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 у спірному будинку апелянт не надав.

Оскільки апелянт є спадкоємцем лише за заповітом, не є спадкоємцем по закону після померлої ОСОБА_6, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_2, оскільки останній не має ніякого відношення до 2/3 частин будинку на які визнано право власності за позивачем.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_8