У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Гордійчук С.О., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на матеріали та обладнання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з червня 2007 року по жовтень 2011 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Судові витрати розподілено пропорційно до задоволених позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_3на користь ОСОБА_1 понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в сумі 243,60 грн..

На зазначене рішення суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення в частині встановлення факту, що має юридичне значення є незаконним і необґрунтованим у звязку з неповнотою та неправильністю встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного їх дослідження та оцінки судом першої інстанції.

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2191/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_5

Доповідач : Демянчук С.В.

Зазанчає, що суд першої інстанції неправомірно прийняв до уваги фотографії та показання свідків, на підставі яких прийшов до переконання, що сторони вели спільне господарство та мали спільний побут.

Зазначає, що до показань свідків необхідно ставитися критично, оскільки всі свідки є особами заінтересованими (куми, співмешканці, друзі).

Крім того вказує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка, під час розгляду даної справи, не надала будь-яких доказів та не довела ті обставини, на які вона посилалася.

Просив рішення суду першої інстанції від 18 вересня 2015 року скасувати в частині встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з червня 2007 року по жовтень 2011 року, як незаконне, в решті рішення залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі зазначала, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимогах про поділ земельної ділянки, матеріалів та обладнання є незаконним. Вважає, що рішення суду у цій частині не відповідає законодавству у зв'язку з порушенням норм матеріального права, а саме незастосування норм права, які підлягають до застосування (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України).

Вказує, що суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачка ОСОБА_1, як особа, що здійснила самочинне будівництво, матиме право на відшкодування понесених нею витрат на будівництво відповідно до вимог ч. 6 ст. 376 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно буде визнано за власником земельної ділянки (ОСОБА_3М.). Оскільки на даний час право власності на самочинно збудоване майно ні за ким не визнано і не зареєстровано, то такі вимоги ОСОБА_1 на думку суду є передчасними.

Такий висновок суду першої інстанції та прийняте на підставі цього висновку рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суперечить нормам матеріального права, а саме: ст.ст. 60, 69, 71 СК України, ч.ч. 2, З ст. 325 ЦК України , ч. З ст. 368 ЦК України.

Зазначає, що в даному випадку неможливо здійснити поділ незавершеного будівництва, з причин того, що воно здійснене самочинно, суд має право визнати право власності за позивачкою на будівельні матеріали і конструктивні елементи.

Просила змінити рішення суду першої інстанції від 18 вересня 2015 року. Задоволити повністю позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована по вулиці Терешкової, 19 в селі Чаква Володимирецького району Рівненської області, та визнання за ОСОБА_1В права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться по вулиці Терешкової, 19 в селі Чаква Володимирецького району Рівненської області.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 та її представник подали заяву про відмову від позовних вимог в частині визнання права власності за позивачкою на ? частину земельної ділянки. Судом прийнята така відмова. Рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог скасовано, а провадження в справі в зазначеній частині закрито.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу позивачки відхилити.

ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги, яка подана позивачкою підтримали та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу представника відповідача відхилити.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать розписки про отримання судової повістки, тому є правові підстави для розгляду справи в його відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з червня 2007 року по жовтень 2011 року.

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та відповідають встановленим обставинам відповідно до наданих доказів.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При застосуванні статті 74 СК, що регулює майнові права осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до норм процесуального права, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні спору, колегія суддів, оцінюючи доводи позивачки та надані нею докази, дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2007 року по жовтень 2011 року, оскільки позивачка надала суду належні та допустимі докази проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в зазначений період, які свідчать про те, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні саме подружжю.

Так, дані обставини підтвердили суду свідки: допитана судом, як свідок ОСОБА_1, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

При цьому ОСОБА_1 підтвердила свої показання як свідка письмовими доказами / копії платіжних доручень, рахунки, особисті та фінансові документи на імя відповідача, що перебували в квартирі позивачки/.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу сторін в зазначений період, зазначивши, що надані позивачкою докази є логічними, послідовними, взаємодоповнюючими та грунтуються на матеріалах справи висновки суду про те, що відповідач належними та достатніми доказами ці висновки не спростував. Так, на спростування встановлених обставин ОСОБА_3 , допитаний як свідок, заперечував обставини, на які покликалася позивачка. На думку колегії суддів, лише заперечення відповідача не є переконливим та достатнім доказом на спростування висновків суду.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на ? частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів в самочинному будівництві , яке знаходиться в с.Чаква Володимирецького району по вул.Терешкова, 19.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 376 ч.2 ЦК України передбачається, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, що вбачається зі ст. 376 ч. 5 ЦК України. Судом встановлено , що власником земельної ділянки, на якій знаходиться самочинне будівництво, є ОСОБА_3

Як зазначалося, в звязку з відмовою від позовнихз вимог щодо земельної ділянки, спір в цій частині відсутній.

Виходячи з зазначених норм цивільного права, суд вказував, що в відповідності до ч. 6 ст.376 ЦК України, ОСОБА_1, як особа / так остання вважає/, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування понесених нею витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Однак, оскільки в даний час право власності на самочинно збудоване майно ні за ким не визнано і не зареєстроване, що підтверджується довідкою Рівненского ОБТІ, такі вимоги ОСОБА_1 є передчасними.

При цьому колегія суддів виходить з того, що доказування не може ґрунтуватись на припущенням, так як згідно з вимогам ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обов'язок доведення тієї обставини, що в період спільного проживання сторін виконувались будь-які роботи з приводу придбання та будівнтцтва будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, об'єм та перелік таких затрат і будівельних матеріалів , - покладається на позивача.

Жодних належних та достніх доказів в підтвердження наявності будівельних матеріалів та конструктивних елементів в самочинному будівництві позивачка суду не надала, не спростувала доводи відповідача про те, що будівництво проводилось виключно ним особисто на власній земельній ділянці на місці заміни успадкованого ним будинку , який був розташований на цій же земельній ділянці.

Для визнання за позивачкою права власності на частку у спірному майні, вона мала надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті цього майна та його перелік, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності на половину зазначеного майна за умови набуття відповідачем його у спадок , чи ведення будівництва за виключно власні кошти.

Суд вважає, що на підтвердження наявності будівельних матеріалів та конструктивних елементів, наданий позивачкою технічний паспорт, який не є зареєстрований власником на житлове приміщення, не є достатнім доказом в підтвердження наявності будівельних матеріалів без зазначення їх переліку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки воно відповідає зібраним у справі доказам та постановлено судом з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Володимирецького айонного суду Рівненської області від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.О.Гордійчук

ОСОБА_9