Ухвала

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне, ОСОБА_3, третя особа - відділ державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 3 квітня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 8 травня

2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 55 000 доларів США, на умовах, визначених договором. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, предметом якого є належна ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1. Постановами державного виконавця від

11 листопада 2009 року, від 13 листопада 2009 року, від 23 січня 2013 року, від 19 березня 2013 року, від 15 квітня 2013 року при примусовому виконанні судових рішень накладено арешти на вищевказане майно, що є предметом іпотеки.

Постановою державного виконавця від 17 березня 2014 року при примусовому виконанні вимоги від 3 грудня 2013 на користь Управління Пенсійного фонду України про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотеки.

Посилаючись на те, що накладені обмеження неуможливлюють виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, просив зняти арешти, накладені постановами державних виконавців у 2009, 2011, 2012, 2013, 2014 роках.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від

2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 3 квітня 2015 року, позов задоволено.

Знято арешти з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 42,4 кв. м та є власністю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 8 травня 2007 року, накладені постановами державних виконавців відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції від 11 листопада 2009 року, 13 листопада 2009 року,

23 січня 2013 року, 19 березня 2013 року, 15 квітня 2013 року, 17 березня 2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 8 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 55 000 доларів США, на умовах визначених договором.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, згідно із яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею

42,4 кв. м, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 8 травня 2007 року.

Постановами державних виконавців відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 11 листопада

2009 року, від 13 листопада 2009 року, від 23 січня 2013 року, від

19 березня 2013 року, від 15 квітня 2013 року при примусовому виконанні судових рішень щодо виниклої у ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, накладено арешти на вищевказане майно, що є предметом іпотеки. Дане обтяження зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 17 березня 2014 року при примусовому виконанні вимоги від 3 грудня 2013 року на користь Управління Пенсійного фонду України про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотеки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від

7 жовтня 2011 року позов Банку до ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, предметом якого є належна ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із з того, що позивач як іпотекодержатель має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, а накладені арешти на предмет іпотеки унеможливлює виконання рішення суду.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст.ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до ст. 33 Закону Ураїни «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Банк не є власником спірного майна, а лише іпотекодержателем.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до ч. 4ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Вирішуючи спір, суди вищевказаних вимог закону уваги не звернули, не врахували, що позивач не є власником чи володільцем арештованого нерухомого майна, на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 7 жовтня 2011 року. Звернення стягнення на іпотечне майно не відбулося, а позивач лише отримав право стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитними договорами.

Права банка як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 3 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська