Справа № 226/3597/15-ц
Провадження № 2/226/1603/2015
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

9 грудня 2015 року м. Димитров

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Коваленко Т.О.,

за участі секретаря Трифонової І.О.,

учасники судового процесу:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідач представник ВП «Автомобіліст»

ДП «Красноармійськвугілля» ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Димитров Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Красноармійськвугілля» ВП «Автомобіліст» про стягнення одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію та про зміну формулювання причин звільнення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Красноармійськвугілля» ВП «Автомобіліст» про стягнення одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію та про зміну формулювання причин звільнення, зазначивши в обґрунтування своїх вимог, що позивач більше 10 років працював водієм та слюсарем з ремонту автомобілів у ВП «Автомобіліст» ДП «Красноармійськвугілля». 2 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звільнився з підприємства за власним бажанням. Всього на підприємствах вугільної промисловості, здебільшого в ДП «Красноармійськвугілля» він відпрацював більше 19 років. Працював також у Автобазі Красноармійського виробничого обєднання з видобутку вугілля Міністерства вугільної промисловості СРСР з 09.06.1989 р. до 25.11.1993 р. та з 07.02.1994 р. до 12.04.1994 р.; ВТУ «Красноармійськвантажтранс» виробничого обєднання «Красноармійськвугілля» Міністерства вугільної промисловості України з 04.04.1996 р. до 29.08.1997 р.; Шахтоспецмонтажне управління тресту «Красноармійськвуглебуд» з 12.06.2000 р. до 17.04.2001 р.; ДП «Шахта Стаханова» ВО «Красноармійськвугілля» з 12.07.2001 р. до 18.07.2001 р.; ДП «Автомобіліст» з 22.10.2001 р. до 31.03.2003 р. та з 21.04.2003 р. до 02.10.2014 р. В день звільнення з роботи позивач відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» досяг пенсійного віку, тобто 60 річного віку, з яким настає право на отримання пенсії за віком. Однак при звільненні позивачу не було запропоновано написати заяву про звільнення з роботи у звязку з виходом на пенсію, а в трудовій книжці зроблений запис лише про звільнення за власним бажанням. Окрім того працівником відділу кадрів відповідача, ОСОБА_1 не було повідомлено, що йому фактично залишилося пропрацювати менше 2 місяців до досягнення 20 річного стажу на підприємствах вугільної галузі. Вважає, що таким чином, представник підприємства роботодавця лишила позивача можливості отримати вихідну допомогу, яка при наявності 20 річного стажу роботи в галузі не може бути менше трьох середньомісячних заробітків. Про порушене право на отримання одноразової допомоги ОСОБА_1 дізнався в управлінні ПФУ тільки у вересні 2015 року. В жовтні 2015 року позивачем була направлена заява до ДП «Красноармійськвугілля» щодо додаткового внесення в трудову книжку запису про звільнення з підприємства у звязку з виходом на пенсію. Згідно листа вих. №322 від 08.10.2015 року підприємством відповідача ОСОБА_1 було відмовлено в його законних вимогах щодо внесення даних в трудову книжку про звільнення за статтею 38 КЗпПУ у звязку з виходом на пенсію та виплатою заробітної плати у вигляді вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку. При звільненні з ВП «Автомобіліст» позивач дійсно фактично перший раз звільнявся з підприємства з виходом на пенсію. До цього моменту з вказаних підстав з роботи не звільнявся, у зв*язку з чим просив суд стягнути з ДП «Красноармійськвугілля» ВП «Автомобіліст» на його користь одноразову допомогу при звільненні за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію в сумі 9463,86 гривень, змінити формулювання причини звільнення позивача 2 жовтня 2014 року з ВП «Автомобіліст» ДП «Красноармійськвугілля», доповнивши запис даними про причину звільнення «у звязку з виходом на пенсію». Також судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої вимоги, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Пояснив суду, що при звільненні його з підприємства відповідача він не знав, що мав можливість звільнитись у зв*язку з виходом на пенсію, про це йому ніхто не повідомляв. Про те, що таке право в нього було він дізнався наприкінці літа на початку осені від знайомої, яку зустрів на ринку і з якою зайшла мова про те, отримував він допомогу при звільненні чи ні. Він сказав, що ні. Потім в УПФУ в місті Димитров на причину звільнення його з підприємства звернула увагу працівник Пенсійного Фонду, зазначивши, що він мав право звільнитись у зв*язку з виходом на пенсію. До суду він звернувся зараз, оскільки про порушене право дізнався лише на початку осені.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала вимоги позову, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у позовній заяві. Просила суд задовольнити вимоги позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, зазначивши, що позивачу після досягнення ним пенсійного віку було підготовлено всі необхідні документи для подачі до органів Пенсійного Фонду, які позивачем за місцем свого проживання були надані до Пенсійного Фонду особисто, пенсія позивачу нарахована і виплачується з 2013 року. 2 жовтня 2014 року позивач надав заяву про звільнення його за власним бажанням без посилання на будь-які поважні причини звільнення і у цей же день було видано наказ про його звільнення. При звільненні з ним був проведений розрахунок у повному обсязі, видана трудова книжка. Всього на підприємствах вугільної промисловості позивач пропрацював 19 років 9 місяців 17 днів. Оскільки позивач не звільнявся з причини виходу на пенсію за колективним договором ДП «Красноармійськвугілля» йому не повинні були сплачувати одноразову допомогу у зв*язку з виходом на пенсію. Просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що позивач ОСОБА_1 нею особисто при прийнятті на роботу у 2003 році був ознайомлений з колективним договором, зі своїми правами та обов*язками працівника. 2 жовтня 2014 року позивач особисто вже з заповненою і погодженою з керівником заявою звернувся до неї для виготовлення наказу на звільнення. У заяві було зазначене звільнення за власним бажанням. Вона пояснила позивачу, що він має право звільнитись з іншим формулюванням у зв*язку з виходом на пенсію, але позивач відмовився і сказав, що йому необхідно звільнитись швидко, оскільки він знайшов іншу роботу. При звільненні вона підраховує стаж роботи особи і, якщо за законодавством працівнику належить виплата якоїсь допомоги, вона про це зазначає у наказі. Наказ передається до бухгалтерії і бухгалтерія цю допомогу нараховує. Якби позивач написав заяву про звільнення у зв*язку з виходом на пенсію, йому би виплатили допомогу. Вона у своїй роботі користується Кодексом законів про працю та Колективним договором. Інколи, коли виникають питання вона звертається до іншого працівника, у якого зберігається Галузева угода і ці питання вирішує відповідно до Угоди.

Вислухавши учасників процесу, свідка, дослідивши надані суду докази, суд вважає встановленими в судовому засіданні наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 пропрацював водієм другого класу автоколони № 2 у Відокремленому підрозділі «Автомобіліст» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» з 22 жовтня 2001 року до 31 березня 2003 року та з 21 квітня 2003 року до 2 жовтня 2014 року включно після чого був звільнений за власним бажанням відповідно до частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України на підставі наказу № 150-к від 2 жовтня 2014 року виданого у зв*язку з наданням 2 жовтня 2014 року ОСОБА_1 заяви про його звільнення з цих підстав. Всього на підприємствах вугільної промисловості позивач працював: в Автобазі Красноармійського виробничого обєднання з видобутку вугілля Міністерства вугільної промисловості СРСР з 9 червня 1989 року до 25 листопада 1993 року та з 7 лютого до 12 квітня 1994 року, ВТУ «Красноармійськвантажтранс» виробничого обєднання «Красноармійськвугілля» Міністерства вугільної промисловості України з 4 квітня 1996 року до 29 серпня 1997 року, Шахтоспецмонтажному управлінні тресту «Красноармійськвуглебуд» з 12 червня 2000 року до 17 квітня 2001 року, ДП «Шахта Стаханова» ВО «Красноармійськвугілля» з 12 до 18 липня 2001 року (а.с. 8-14, 39-40). 17 березня 2013 року позивачу призначена пенсія за віком довічно на загальних умовах згідно із Законом України «Про загальнообов*язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 1353 гривні (а.с. 17-18).

5 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ДП «Красноармійськвугілля» з клопотанням внести до його трудової книжки запис про звільнення з підприємства у зв*язку з виходом на пенсію, а також нарахувати та сплатити йому вихідну допомогу при звільненні у зв*язку з виходом на пенсію, але листом від 8 жовтня 2015 року позивачу відмовлено у задоволенні його звернення (а.с. 20-21).

За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено і це не оспорювалось сторонами, що наказ стосовно позивача ОСОБА_1 про звільнення його за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України винесений на підставі власної заяви позивача, який з власної ініціативи прийняв рішення про припинення трудових правовідносин на цій підставі з підприємством, на якому він працював. Даних на спростування цих обставин суду не надано. Суд не може погодитись з позицією сторони позивача про зміну на даний час формулювання причин звільнення, оскільки таке бажання у позивача виникло пізніше і пов*язане з бажанням отримати одноразову допомогу у зв*язку з виходом на пенсію, а не відповідало волі позивача під час звільнення з підприємства відповідача. Порушень вимог трудового законодавства, які б стали підставою для зміни формулювання запису про звільнення у трудовій книжці судом не встановлено і даних про нові обставини з цього питання судом не виявлено.

Згідно з підпунктом 10.11 Колективного договору ДП «Красноармійськвугілля» на 2007 рік, зареєстрованого 10 квітня 2007 року, але який чинний і діє на даний час на підприємствах відповідача зафіксоване право працівників при звільненні у зв*язку з виходом на пенсію за віком при першому звільненні з Підприємства на отримання одноразової допомоги, розмір якої залежить від стажу роботи у галузі і середнього заробітку, але не менше для чоловіків: 10 років одного середньомісячного заробітку, 15 років двох середньомісячних заробітків, 20 років трьох середньомісячних заробітків (а.с. 47-50).

Дана норма Колективного договору суперечить та звужує права робітників, закладені у підпункті 12.15 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року, згідно з якою працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і ін.) (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на Підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: для чоловіків: 10 років одного середньомісячного заробітку, 15 років двох середньомісячних заробітків, 20 років трьох середньомісячних заробітків.

Враховуючи, що за змістом пунктів 3.1, 3.2, 4.5, 4.6 зазначеної Галузевої угоди її норми поширюються і на підприємства відповідача, прийняті до цієї Угоди нормативні та підзаконні нормативні акти не мають їй суперечити і зменшувати обсяг прав працівників, закладений в Угоду, суд вважає, що при звільненні позивача ОСОБА_1 з ВП «Автомобіліст» ДП «Красноармійськвугілля», незважаючи на причину його звільнення, відповідач повинен був виплатити позивачу одноразову допомогу у розмірі його двох середньомісячних заробітків, оскільки позивач мав право на пенсію за віком, після чого вперше звільнявся з підприємства відповідача з підстав не пов*язаних з порушенням законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки.

За умовами статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Оскільки одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами, як визначено у підпункті 3.6 пункту 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 не належить до фонду оплати праці, суд не може у даному випадку застосовувати положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України про право необмеженого часом на звернення до суду за захистом порушеного права.

Заява про поновлення пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушеного права від сторони позивача до суду не надійшла, незнання позивачем діючого трудового законодавства судом не може бути визнане як поважна причина пропуску встановленого законодавством строку на звернення до суду, у зв*язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі.

На підставі ст.ст. 38, 233 КЗпП України, Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 88, 130, 209, 212-215 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог до ДП «Красноармійськвугілля» ВП «Автомобіліст» про стягнення одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію та про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Т.О. Коваленко