АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3277/15 Головуючий 1 інст. - Макаров В.О.
Справа № 2-285/11 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: спори про спадкове право
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

секретаря - Рязанової С.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою та доповненнями до апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення від права спадкування, та за зустрічними позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права спадкування та ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, П'ятої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення факту родинних відносин, визнання права на спадкування, -

встановив:

14.08.2006 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися у суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у якому просили усунути від права спадкування після смерті тітки ОСОБА_1 та свекрухи ОСОБА_2 - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, її племінників (двоюрідного брата та сестру ОСОБА_1) - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

В обґрунтування позову посилалися на те, що ОСОБА_6 останній період життя проживала за адресою: АДРЕСА_1, страждала важкими хворобами, та в силу похилого віку потребувала сторонньої допомоги. Відповідачі, хоча і є її родичами, не надавали їй допомоги, хоча мали можливість її надавати.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила усунути ОСОБА_1 від права спадкування після смерті ОСОБА_6 При цьому фактично посилалася на аналогічні обставини відносно ненадання племінником померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_1, допомоги тітці.

Також, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися у суд з позовом до ОСОБА_1, П'ятої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення того факту, що вони є відповідно сином та дочкою ОСОБА_11, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що ОСОБА_6 є рідною сестрою ОСОБА_7 і рідною тіткою позивачів, визнати їх спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення від права спадкування. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволений. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме той факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, є рідною сестрою ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року та померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а також рідною матір'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Встановлено факт, що ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року та померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, є рідною тіткою ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_3 спадкоємцями другої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

В апеляційні скарзі і доповненнях до неї ОСОБА_1, який також представляв інтереси ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його, та ОСОБА_2, вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, оскільки суд не звернув уваги на розбіжності в актах громадянського стану наданих в заснову встановлення юридичних фактів, і відмовив у вимогах усунення від права спадкування з підстав що не заявлялися, та не вирішив питання з припинення правовідносин ОСОБА_3, ОСОБА_4 на спадщину померлої ОСОБА_6 за відсутністю у них юридичного права на предмет спадщини. Судом не враховано, що ОСОБА_6 не зареєстроване право власності на будинок після смерті чоловіка, що свідчить про відсутність у спадкодавця права на це майно.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4, ч. 3 ст. 10, ч. 1-2 ст. 11, ст.. 57-59, ч. 1 п. 3 ст. 61, ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 179, ч. 3-4 ст. 212, ч.1 ст. 213, п. п. 1-4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1 ст. 12, ч. 1ст. 13, ст.. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав і інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно ч.1 ст. 1216, ст. 1218, ч. 3, ч. 5 ст. 1224, ст. 1258, ст. 1262, ч. 3 ст. 1266, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, ч. 1,3 ст. 1272, ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини відказоодержувач не відмовився від заповідального відказу, вважається, що він його прийняв.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як роз'яснено в п. 6, 20, 27 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Рішенням суду першої інстанції встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_6, яка за життя мешкала за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про її народження, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року, її батьками зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Відповідно до актового запису про народження № 195 від 24.10.1921 р., ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 року, її батьками зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_12.

У наданих суду свідоцтвах про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначено, що їх батьками є ОСОБА_13 та ОСОБА_7.

Згідно свідоцтва про шлюб від 7.01.1946 року, ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_13 та їй було присвоєне прізвище «ОСОБА_17».

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Інші матеріали справи, а також пояснення учасників процесу не спростовують того факту, що ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є однією і тією ж особою, по батькові якого в акті запису громадянського стану зазначено як «ОСОБА_18» та батьком як ОСОБА_19, так і ОСОБА_6 є одна і та ж особа - ОСОБА_9.

Таким чином, вказані особи є рідними сестрами. Відповідно, діти ОСОБА_19 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є рідними племінниками ОСОБА_6.

Той факт, що ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_6 (сином її рідної сестри ОСОБА_15), а ОСОБА_2 - її невісткою (вдовою її сина ОСОБА_16), не оспорюється сторонами по справі та підтверджується дослідженими в судовому засіданні її матеріалами.

Вказані обставини підтверджуються фактичними даними, які містяться в свідоцтві про народження і шлюб, та відповідних актових записах з приводу реєстрації громадського стану, поясненнями ОСОБА_3 допитаної в якості свідка згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України, які як доказ учасниками процесу не оспорюються (т. 4 а.с. 135) з приводу того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є рідними племінниками ОСОБА_6

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.09.2011 року (т. 3 а.с. 175) після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями є племінники померлої ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ці обставини згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються, оскільки в даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.08.2006 року (т. 2 а.с. 347) ОСОБА_6 доводиться ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - тіткою і ці обставини при розгляді справи про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини учасниками процесу визнавалась. Тобто учасники процесу по справі №2-2562/2006, сторони по цій справі визнавали, що вони є племінниками померлої ОСОБА_6

Будь-які інші дані, які б свідчили про те, що викладені, в цій частині судового рішення, факти не відповідають, в матеріалах справи відсутні.

Отже, при ухваленні рішення в цій частині, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 не є спадкоємцями, оскільки первинні документи про батьків спадкодавця маються інші зазначення імені та по батькові, були предметом судової перевірки та не знайшли об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними апеляційний суд вважає обґрунтованими, такими, що відповідають матеріалам справи.

При ухваленні, в цій частині, судового рішення, судом першої інстанції враховані всі факти, що є предметом доказування, підтверджено належними й допустимими доказами обставини, якими мотивоване рішення.

Помилковим є висновок суду першої інстанції в частині відмови сторонам в задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування з тих підстав що вимоги про встановлення факту ухилення спадкоємців від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця в порядку окремого провадження не заявлялися, як і в позовних заявах сторін, оскільки не встановивши що сторони ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу був у тяжкому стані, суд першої інстанції відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України повинен був відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, а не з підстав передбачених правилами абзацу другого частини 3 статті 1224 ЦК України, враховуючи те, що правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й сторін, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, беручи до уваги що сторонами не доведено обставин для застосування підстав усунення від права на спадкування згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України, апеляційний суд вважає за необхідне рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не з підстав зазначених судом першої інстанції, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року - змінити.

Відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування з підстав передбачених правилами частини 5 статті 1224 Цивільного кодексу України.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування з підстав передбачених правилами частини 5 статті 1224 Цивільного кодексу України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - Г.О. Макаров

Судді: О.А. Кружиліна

П.В. Кісь