АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2010 року відповідачем

ОСОБА_3 складено розписку, за умовами якої остання зобов'язалася повернути на користь позивача ОСОБА_2 борг у сумі 40 000 грн. до 30 листопада 2011 року. Відповідач частково виконала свої зобов'язання з повернення боргу, сплативши на користь позивача грошові кошти у сумі 28 000 грн., іншу частину боргу повертати відмовляється. У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму боргу у розмірі 12 000 грн., пеню відповідно до ст. 1048 ЦК України - 2 384,76 грн., три проценти річних - 959,67 грн., інфляційні витрати -

1 320,87 грн., упущену вигоду - 6 000 грн., а всього - 22 665,30 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 16 665,30 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про існування між сторонами відносин, які випливають з договору позики.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

_________________________________________________________

Справа № 756/10948/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/4032/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно з розпискою від

9 вересня 2010 року ОСОБА_3 зобов'язується повернути ОСОБА_2 борг у сумі

40 000 грн. до 30 листопада 2011 року (а.с. 8).

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_3 суму заборгованості, суд виходив з того, що вказана розписка свідчить про укладення між сторонами договору позики, а позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за цим договором.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 викладена правова позиція, згідно з якою письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведена розписка ОСОБА_3 підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів за цим договором.

Положеннями ст.ст. 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Водночас, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з пояснень сторін, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_3 повернула

ОСОБА_2 отримані нею грошові кошти лише частково, а саме 28 000 грн.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_3 порушила умови договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за позикою в розмірі

12 000 грн.

Крім того, судом вірно визначено суму процентів за користування позикою -

2 384,76 грн., трьох процентів річних - 959,67 грн. та інфляційних втрат -

1 320,87 грн., які разом з основною сумою боргу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 упущеної вигоди у розмірі 6 000 грн., оскільки позивачем не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження вжитих ним заходів щодо одержання такої вигоди в розумінні частини 4 статті 623 ЦК України.

Доводи апелянта з приводу того, що зазначена розписка свідчить про укладення між сторонами договору про надання послуг, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом самої розписки, з якої не вбачається умов, характерних для договору про надання послуг.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко