Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Максимчук З.М., Рожина Ю.М.;

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 15 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Правекс-банк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

31 жовтня 2013 року ПАТ КБ „Правекс-банк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 118 144, 53 грн. кредитної заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду від 15 вересня 2014 року позов задоволено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідачка покликалася на те, що місцевий суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин сторін позовної давності, незважаючи на те, що кредит банком був наданий строком до 11 квітня 2010 року.

Крім того, пунктом 9.1.1. кредитного договору № 1538-010/06Р від 11 квітня 2006 року передбачено право банку достроково вимагати погашення кредиту у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Банку про порушення його прав стало відомо ще у 2009 році з часу допущення нею прострочення платежів.

Водночас суд не взяв до уваги також того, що ПАТ КБ „Правекс-Банк" уже зверталося до неї з позовом про стягнення кредитної заборгованості, який суд залишив без розгляду.

Покликаючись на ці обставини, відповідачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості, місцевий суд виходив з того, що ці вимоги позивача є обґрунтованими та що він не пропустив позовної давності.

Проте погодитися повністю з такими висновками суду не можна.

У справі встановлено, що 11 квітня 2006 року між АКБ „Правекс-Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ „Правекс-Банк", і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1538-010/06Р, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 22 335 доларів США під 16 % річних строком до 11 квітня 2010 року (а. с. 5-14).

Після цього 19 серпня 2009 року сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 1538-010/061 від 11 квітня 2006 року в частині, що стосується розміру відсотків за користування кредитними коштами (а. с. 15-22).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Проте у порушення вимог ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідачка узяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушила і станом на 22 липня 2013 року допустила заборгованість перед банком на загальну суму 14 781 долар США або 118 144, 53 грн. за курсом НБУ, з яких: 7 112 доларів або 56 846, 22 грн. - заборгованість за кредитом; 6 691 долар США або 53 481, 16 грн. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту; 525 доларів або 4196, 33 грн. - несплачені відсотки за користування кредитом; 453 долари США або 3620, 83 грн. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків (а. с. 2-4, 36).

Розмір вказаної заборгованості підтверджується розрахунком суми заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем. Відповідачкою вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу не надано, а тому колегією суддів він приймається як достовірний.

Згідно з нормами частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Однак за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Судом установлено, що кредитний договір № 1538-010/061 від 11 квітня 2006 року його сторонами було укладено строком до 11 квітня 2010 року, а отже, кінцевий строк виконання цього договору (повернення кредиту у повному обсязі) настав 11 квітня 2010 року.

У зв'язку з цим із позовом до відповідачки про стягнення кредитної заборгованості ПАТ УКБ „Правекс-Банк" повинно було звернутися в суд до 11 квітня 2013 року.

Проте з матеріалів справи вбачається, що такі позовні вимоги (про стягнення кредитної заборгованості) до відповідачки банк пред'явив лише 31 жовтня 2013 року, тобто вже після збігу трирічного строку позовної давності.

Поважних причин його недотримання позивач суду не навів та про його поновлення суд не просив.

Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачка в суді першої інстанції заявила про застосування позовної давності (а. с. 68).

Частинами 2 і 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Однак частиною 1 ст. 265 ЦК України визначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Судом установлено, що 30 березня 2011 року ПАТ КБ „Правекс-Банк" дійсно зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 88 968, 34 грн. заборгованості за згаданим вище кредитним договором (а. с. 142-145).

Проте ухвалою Рівненського міського суду від 23 січня 2012 року цю позовну заяву ПАТ КБ „Правекс-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення 88 968,34 грн. кредитної заборгованості було залишено без розгляду (а. с. 147).

Таким чином, зазначене звернення банку в суд із позовом до відповідачки згідно з правилами ч. 1 ст. 265 ЦК України зупинення перебігу позовної давності за собою не потягнуло.

Тому зважаючи на все викладене вище, рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 257, 258, 261, 265 ч. 1, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 15 вересня 2014 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству Комерційний банк „Правекс-банк" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Правекс-банк" на користь ОСОБА_1 590 (п'ятсот дев'яносто) грн. 72 коп. судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: