Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С.,Маляренка А.В.,Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення, третя особа − Служба у справах дітей Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Кривому Розі ради, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 01 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ВАТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 17 600 доларів США, а також 3 979,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків в розмірі заборгованості за кредитом, винагорода (комісія) за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1.

У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» банк направив мешканцям указаного будинку вимогу у тридцятиденний строк звільнити указаний будинок.

Згідно з актом про вручення повідомлення про виселення у присутності свідків особі, зареєстрованій у спірній квартирі було проголошено текст повістки про добровільне виселення, однак отримувати повідомлення особа відмовилась.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить виселити відповідачів із спірної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 7 червня 2014 року), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відсутні докази щодо дотримання позивачем 30-денного строку на добровільне звільнення нерухомого майна.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 01 серпня 2007 року між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 17 600 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, а також 3 979,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків в розмірі заборгованості за кредитом, винагорода (комісія) за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності.

У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_6, її неповнолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 − інваліда ІІ групи, ОСОБА_9 − пенсіонер, дитина війни (а. с. 20, 62−65).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1.

У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ПАТ КБ «ПриватБанк» направило мешканцям указаного будинку вимогу у тридцятиденний строк звільнити указаний будинок.

Згідно з вимогами ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Застосувавши зазначений Закон України, як підставу для відмови в позові, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судами, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, яке набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосували суди.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку − як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» частково задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька А.В. Маляренко О.В. Умнова І.М. Фаловська