Єдиний унікальний номер 234/169/15-ц Номер провадження 22-ц/775/897/2015
Головуючий у 1 інстанції Марченко Л.М. Єдиний унікальний номер 235/169/15-ц
Доповідач Жданова В.С. номер провадження 22-ц/775/897/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року м. Артемівськ

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Жданової В.С.

суддів : Жарової Ю.І., Халаджи О.В.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» на заочне рішення Краматорського міського суду від 22 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» про визнання частково недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до ПАТ « ВіЕйБі Банк» в обґрунтування якого зазначав, що 26.06.2008 р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №308А/08-6, відповідно до якого йому надано кредит на придбання автомобіля в сумі 112770 грн. зі сплатою за користування кредитом 22% строком повернення до 10.06.2015 року. Відповідно до умов договору встановлена комісія щомісячно в сумі 146,60 грн. Обов»язок сплачувати комісію вважає несправедливою умовою договору, такою, що суперечить ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому недійсною з моменту укладання договору.

Рішенням Краматорського міського суду від 22 квітня 2015 року позов задоволено, визнано умову договору споживчого кредиту №308А/08-6 від 26.06.2008 року щодо обов»язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 146,60 грн. недійсною з моменту укладання договору.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ « ВіЕйБі Банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на вимоги ст..ст. 3,727 ЦК України, якими визначений принцип свободи договору, вільне визначення умов договору. Зазначає на те, що позивач був проінформований про всі умови договору, погодився з з визначеними умовами, підписав договір без застережень, виконував його умови.

В судове засідання апеляційного суду, призначене на 26.11.2015 року відповідач не з»явився, посилаючись на велику завантаженість, відсутність коштів та часу на переїзд. В наданій апеляційному суду заяві суду заяві просив забезпечити розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26 листопада 2015 року клопотання відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено на 10.12.2015 року. Жовтневому районному суду м. Запоріжжя було надано доручення щодо забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Про час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджено телефонограмою, зареєстрованою в журналі №1 за №1454, що відповідає вимогам ч.6 ст. 74 УПК України та відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України є підставою для розгляду справи без участі представника відповідача.

Позивач та його представник заперечують проти доводів апеляційної скарги, просять рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав .

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору№308А/08-6 від 26.06.2008 р., укладеному між сторонами, позивач ОСОБА_2 отримав на придбання автомобіля кредит в сумі 112770 грн. зі сплатою за користування кредитом 22% строком повернення до 10.06.2015 року та виплатою комісії за 146,60 грн. щомісячно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні обов»язку боржника сплачувати комісію в договорі не було зазначено які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. За висновком суду позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит. Така умова договору не відповідає вимогам справедливості, суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тому відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦПК України є недійсною.

Розглядаючи позов, суд першої інстанції вірно встановив правовідносини, що склались між сторонами, але допустив помилку при застосуванні норми матеріального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно приписів пункту 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» : при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Виходячи з п. п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно з статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Укладений між сторонами договір за своєю формою і змістом відповідає вимогам діючого цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Вбачається, що позивач погодився з умовою п.1.3.1 кредитного договору сплачувати комісійну винагороду 146,60 грн,, що становить 0,13% від суми кредиту. Відповідно до п.2.4.3 комісійна винагорода передбачена п.1.3.1 сплачується позичальником щомісячно.

У п.52 кредитного договору вказано, що підписанням цього договору Позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від Банка інформацію, визначену ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, позивач, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, погодився з умовами договору та додатками до нього, був обізнаним з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» / п.52 Договору/, підписав договір та виконував його умови, починаючи з часу укладання договору 26.06.2008 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції визначив комісійну винагороду як плату за дії, які банк повинен здійснювати на користь споживача ( облік заборгованості, прийняття платежів, видачу довідок тощо) проте, комісійна винагорода не віднесена до таких витрат, а відповідно до умов договору є складовою частиною кредитного зобов»язання.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо недійсності умови про оплату комісії є невірним.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, то відповідно до п.4 ч1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за вказаних вище підстав.

Керуючись ст. ст. 307, п.4 ч1 ст.309, 314-315 ЦПК України апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» задовольнити.

Заочне рішення Краматорського міського суду від 22 квітня 2015 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» про визнання частково недійсним кредитного договору .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий судді :