АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Перепелюк Л.М., Одинака О.О.

секретар: Кусяк М.Д.

за участю позивачки ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 03 березня 2003 року у зв'язку із скрутним матеріальним становищем вона виїхала за кордон в Іспанію на заробітки. Згодом до неї звернулася її сестра ОСОБА_3 з проханням позичити кошти.

Зазначає, що у зв'язку з сімейними та довірливими стосунками, вона з 2004 року по 2010 рік систематично направляла ОСОБА_3 кошти з-за кордону в різних сумах. Всього через міжнародну банківську систему «WESTERN UNION» вона вислала їй 23 931,01 євро, що в перерахунку на гривні становить 445 116 грн. 60 коп.

З 2010 року вона вже неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з проханням повернути їй грошові кошти, однак остання уникає її та не виконує своїх зобов'язань. Вона зверталася з цього приводу до правоохоронних органів, однак було прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення.

У зв'язку з наведеним, просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь з врахуванням інфляційних витрат та 3 % річних за період прострочення зобов'язання у сумі 450 000 грн. 00 коп.

№ 22ц-286/15 головуючий по 1 інстанції Стрілець Я.С.

Категорія: 19/27 доповідач Кулянда М.І.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; - недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи; - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із того, що правовідносини, які склалися між сторонами за своєю природою не є такими, що випливають з договору позики, а за своєю суттю є корпоративним спором, що виник в ході провадження господарської діяльності.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачка, перебуваючи на роботі в Іспанії, в період з 2003 року по 2010 рік, систематично направляла в рахунок договору позики відповідачці ОСОБА_3 через міжнародну банківську систему "Western Union" кошти в різних сумах. Всього нею передано, а відповідачкою отримано від неї кошти в розмірі 23 932,01 євро. Фактично між сторонами був укладений договір позики, оскільки відповідачка зобов'язувалася після приїзду позивачки на Україну повернути їй всі позичені нею кошти.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Такими іншими документами, які підтверджують факт укладення сторонами договору позики, є бланки, заповнені та підписані позивачкою, щодо переказу коштів ОСОБА_3 міжнародної банківської системи "Western Union" та відповідно отримання відповідачкою вказаних коштів, про що остання не заперечує.

Варто зауважити, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З цих підстав висновок суду першої інстанції про те що, між сторонами склалися правовідносини, які за своєю правовою природою не є такими, що випливають з договору позики, а за своєю суттю є корпоративним спором, який виник в ході провадження спільної господарської діяльності не відповідає дійсності.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК).

Більше того, як передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

П. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснює, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення

правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина

третя статті 949 ЦК).

Відповідачка, заперечуючи факт укладення сторонами договору позики, не надала суду належних та допустимих, тобто письмових доказів того, що такий договір не було укладено ними.

Відповідно до ч 2.ст 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Твердження ОСОБА_3 про те, що позивачка відправляла кошти на її ім'я для передачі чоловіку позивачки не відповідають дійсності, оскільки своїм членам сім'ї, а саме чоловіку ОСОБА_4 та синам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивачка окремо відправляла великі суми, тому потреби передавати кошти через відповідачку не було. Вказана обставина підтверджується довідкою від 04 липня 2006 року № 470/2006 про здійснення позивачкою через систему проведення міжнародних валютних операцій «Форін ексчейндж компані» ЛТД в Іспанїї грошових переказів (а.с. 196-198).

Більше того, відповідно до постанови про закриття кримінального провадження Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області від 14 жовтня 2013 року (а.с. 46-47), відповідачка даючи пояснення слідчому зазначала, що визнає загальну суму позичених коштів у ОСОБА_1 і стверджувала, що на власні потреби у період з 2003 року по 2010 рік отримала від сестри ОСОБА_1 лише кошти в розмірі 67 248 грн., які згідна повернути. Інші кошти, які ОСОБА_1 їй вислала витрачались на потреби їх спільного бізнесу. Даючи такі пояснення, фактично відповідачка визнала обставину укладення сторонами договору позики, однак пояснення відповідачки про те, що значна частина коштів витрачались на спільний бізнес не відповідають дійсності. Судом встановлено, що спільної господарської діяльності ні позивачка, ні її чоловік ОСОБА_7 з відповідачкою, ні з її чоловіком не вели. Чоловік позивачки в дійсності займався господарською діяльністю (обробляв земельні ділянки, придбавав необхідну техніку) окремо від відповідачки, жодних договорів про ведення спільної господарської діяльності з ОСОБА_3 не укладав, зазначені обставини представники відповідачки визнали в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, загальна сума пересланих позивачкою відповідачці коштів становить 23 931, 01 євро - це загальна сума договору позики.

Заперечуючи позов та апеляційну скаргу відповідачка вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, з чим колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачкою першу вимогу до відповідачки про повернення коштів було пред'явлено в 2013 року, оскільки вона відмовилась повертати борг, це зобов'язало позивачку 16 липня 2013 року звернутися до Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про вчинення дій щодо зобов'язання ОСОБА_3 повернути позивачці кошти. Заява ОСОБА_1 в правоохоронні органи і є фактично першою письмовою вимогою про виконання зобов'язання з дати подання якої і обчислюється визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Позовна заява подана позивачкою в жовтні 2014 року, а тому строк позовної давності нею не пропущено.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню 23 932,01 євро в рахунок погашення боргу за договором позики та 3% річних за період прострочення зобов'язання в гривнях по курсу Національного банку України станом на час розгляду справи.

Згідно офіційного курсу гривні щодо валюти євро, Національного банку України від 03 березня 2015 року 100 євро = 27,9 грн. (копія довідки додається).

Виходячи з курсу євро до гривні станом на 03 березня 2015 року 23 932,01 євро = 667 675 грн. 17 коп. ; 3% річних з дати пред'явлення вимоги - це 16 липня 2013 р. (звернення з заявою до правоохоронних органів) по сьогоднішній день.

3 % річних від суми 667 675 грн. 17 коп. = 20 030, 25 грн. (з липня 2013 року по липень 2014 року ) та 3% річних за період з липня 2014 року по лютий 2015 року (8 місяців) = 13 353, 50 грн., а всього 33 383 грн. 75 коп.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою у відповідності до ст. 309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 23 931, 01 євро та 3% річних за період прострочення зобов'язання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення боргу за договором позики в сумі 667 675 грн. 17 коп. та 3% річних за період прострочення зобов'язання в сумі 33 383 грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 827 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: