Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю ОСОБА_1, її представника та представника банку,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Дубровицького районного суду від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення,

в с т а н о в и л а :

14 квітня 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення з квартири, на яку судовим рішенням було звернуто стягнення як на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

У процесі вирішення спору судом на підставі заяви позивача до участі у справі в якості співвідповідачів були залучені ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Дубровицького районного суду від 21 жовтня 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк" у задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач посилався на те, що він на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» набув право виселення боржників із предмета іпотеки.

Висновок суду першої інстанції про неможливість виселення відповідачів зі спірної квартири у зв'язку із тим, що у справі немає доказів про отримання відповідачами письмової вимоги банку про добровільне виселення, є помилковим і суперечить висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковому скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи ПАТ КБ „ПриватБанк" у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житлового приміщення є неможливим у зв'язку із тим, що у справі немає доказів про отримання відповідачами письмової вимоги банку про добровільне виселення та що спірна квартира була придбана позичальником ОСОБА_1 не лише за кредитні, а й за особисті приватні кошти.

Проте погодитися повністю з такими висновками місцевого суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 6 серпня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROR0GK00000067 у вигляді непоновлюваної лінії, відповідно до якого відповідачка отримала у банку кредит у розмірі 160 157, 50 грн. зі сплатою 1,67 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 6 серпня 2018 року (а. с. 6-9).

З метою забезпечення цього кредитного зобов'язання 6 серпня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала банку в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10-14).

Оскільки зобов'язання за кредитним договором № ROR0GK00000067 від 6 серпня 2008 року позичальник ОСОБА_1 порушила, рішенням Дубровицького районного суду від 26 жовтня 2010 року було задоволено позов ЗАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення: в рахунок погашення допущеної заборгованості за кредитним договором № ROR0GK00000067 від 6 серпня 2008 року в розмірі 151 052, 24 грн. було звернуто стягнення на належну відповідачці ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, яку ОСОБА_1 передала в іпотеку банку, шляхом надання позивачу права від імені відповідачки на відчуження предмета іпотеки іншій особі, а саму відповідачку виселено із цієї квартири (а. с. 15).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2010 року рішення Дубровицького районного суду від 26 жовтня 2010 року в частині виселення ОСОБА_1 із житлового приміщення скасовано і банку у задоволенні цих позовних вимог відмовлено з тих підстав, що таке виселення відповідачки може мати місце лише після її відмови протягом місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя добровільно виселитися зі спірної квартири. В решті рішення місцевого суду залишено без змін (а. с. 16-17).

Проте у своїй постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, ухваленій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах справі, Верховний Суд України зазначив, що згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що виселення відповідачів зі спірної квартири є неможливим у зв'язку з тим, що у справі немає доказів про отримання відповідачами письмової вимоги банку про добровільне виселення, є невірним.

Разом із тим, у правовій позиції у справі № 6-447ці15 Верховний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира відповідачкою ОСОБА_1 була придбана як за кредитні, так і за особисті приватні кошти (а. с. 6-14, 80).

Тому зважаючи на те, що згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення допускається лише при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними виключно за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, місцевий суд, на переконання колегії суддів, прийшов до цілком правильного висновку про те, що виселення ОСОБА_1 та інших відповідачів у справі без надання їм іншого постійного житлового приміщення є неможливим.

Помимо наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне окремо зазначити, що у позивача виникло право на пред'явлення даного позову до відповідачів з 29 грудня 2010 року, а в суд зазначений позов банком був пред'явлений лише у першій половині квітня 2015 року, тобто за межами встановленого ст. 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю у три роки (а. с. 3, 27).

Враховуючи викладене та керуючись ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду від 21 жовтня 2015 року в частині, що стосується висновку суду про те, що виселення відповідачів зі спірної квартири є неможливим у зв'язку із тим, що у справі немає доказів про отримання ними письмової вимоги банку про добровільне виселення, скасувати.

Публічному акціонерному товариству Комерційний банк „ПриватБанк" у задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення відмовити.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: