Провадження № 2/127/1169/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області в складі : головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним та визнання договору купівлі - продажу договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним та визнання договору купівлі - продажу договором позики. Позов мотивовано тим, що 28.01.2009 року син позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заключили договір позики на суму 360000гривень. Для забезпечення договору по проханню сина позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_1 надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, оскільки він знав що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають в дружніх відносинах та що ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 земельну ділянку на суму 204 000грн. За договором позики борг в сумі 360000грн. мав бути сплачений до 28.01.2012 року зі сплатою відсотків 26% річних, тобто 14506 грн. Враховуючи те, що в рахунок боргу ОСОБА_4 передав землю, то сума боргу складала 360 000- 204 000=156 000грн. Через місяць ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 ще два рази по 56 000грн., після чого сума основного боргу складала 44000грн. Не зважаючи на те, що договір позики виконувався належним чином, ОСОБА_5 наполягала на тому, щоб з квартири були виписані малолітні діти. Про те, що малолітні діти були виписані з квартири позивач не знав. ОСОБА_5 через суд переписала квартиру на себе, а потім на свою свекруху - ОСОБА_6 Про це позивач дізнався через півтора роки, коли на його адресу прийшло повідомлення про примусове виселення малолітніх дітей та їх матері. Позивач почав звертатися до суду, а ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 переписала квартиру на свою знайому ОСОБА_7 Позивач було подано заяву про скасування рішення за нововиявленими обставинами, і рішення було скасовано. Щоб закінчити скандали та сварки ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_5 що розрахується з нею, а остання перепише землю на ОСОБА_4, для цього ОСОБА_4 позичив кошти у ОСОБА_3 в сумі 240 000грн. під 24% річних. Для цього ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 пішли до нотаріуса і переписали квартиру на мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 Умовами цього договору між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було те, що останній для забезпечення договору перепише квартиру на свою маму ,як нейтральне лице, як тільки ОСОБА_4 розрахується то ОСОБА_3 зразу перепише квартиру назад. Позивач сплачував вчасно ОСОБА_3 кошти за свого сина в сумі 12 000грн. щомісяця, коли розрахунки підійшли до закриття боргу, ОСОБА_3 сказав що продасть квартиру, оскільки вона належить його матері. Просить визнати договір купівлі -продажу від 21.10.2011 року недійсним та визнати договір від 21.10.2011 договором позики.

В судовому засіданні позивач позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, заперечила щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21.10.2011 року між ОСОБА_7 («Продавець») та ОСОБА_2 («Покупець») був укладений та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 1241 Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що належала «Продавцю» на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 серпня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 993, зареєстрованого 30 серпня 2011 року в КП «ВООБТІ» за реєстраційним номером 26229761, номер запису 693/23314 в книзі 259.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 23.05.2000р. ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1.

28.01.2009р. ОСОБА_1 за договором іпотеки від 28.01.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9 на виконання договору позики, укладеного 28.01.2009р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця від 30.03.2010р. звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_1 та застосовано спосіб реалізації предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1, шляхом продажу із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме з правом ОСОБА_5 укладати від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням ОСОБА_5 всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на квартиру, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно в органів БТІ, ЖЕУ, нотаріату та інших документів, необхідних для здійснення такого продажу).

18.08.2010р. було укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 3734.

Ухвалою суду від 15.09.2011р. рішення від 30.03.2010року було скасовано за нововиявленими обставинами, а справу призначено до нового розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниця від 29.09.2011р. під час перегляду рішення суду від 30.03.2010рокубула затверджена мирова угода укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та ОСОБА_1 згідно п.2 та 3 якої, останні не мають будь-яких претензій до сторін договору купівлі-продажу від 18.08.2010р. посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 3734 щодо правомірності, законності цього договору та процедури звернення стягнення на вказану вище квартиру, ціни її продажу та стверджують, що в результаті звернення стягнення на вказану вище квартиру не були порушені жодні інтереси малолітніх дітей.

Отже, квартира АДРЕСА_1вибула із власності позивача ще в 2010р. в результаті звернення на неї стягнення за договором іпотеки, що підтверджується наявними у справі доказами.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу від 21 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, договором позики, укладеним між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (сттта 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини; на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

До матеріалів справи позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про недійсність оскаржуваного договору купівлі-продажу, чи його удаваність, а також взагалі не надано доказів на підтвердження укладення договору позики між ним та ОСОБА_3

Таким чином, позивач ОСОБА_1 просить визнати, що під договором купівлі-продажу приховано договір позики між особами, жодна з яких не була стороною в оспорюваному правочині, який він просить визнати недійсним (як удаваний або фіктивний), однак така позовна вимога не ґрунтується на законі, а тому не може бути задоволена.

Крім того, як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», права позивача не були порушені внаслідок підписання договору купівлі-продажу між іншими особами, а сам позивач не був стороною оспорюваного правочину (договору купівлі-продажу), а тому вимога про визнання цього правочину недійним задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 203, 215, 234, 235, 655, 1046 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-218 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним та визнання договору купівлі - продажу договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: