Справа № 1316/4605/12 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/350/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Приколоти Т.І.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю прокурора - Максимчук А.М.

представника позивача - Городній О.М.

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третьої особи Органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третіх осіб: ОСОБА_3, Органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області про визнання договору іпотеки недійсним ,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 287,2 кв.м., разом із всіма господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку загальною площею 0,1003 га, кадастровий номер :01:007:0009, за адресою АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4, шляхом його реалізації на прилюдних торгах із стартовою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під-час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" за кредитним договором у загальному розмірі 76033,79 швейцарських франків, що на день прийняття рішення за офіційним курсом НБУ становить відповідно 1032516,97 гривень, та 108740,07 гривень.

Виселити з житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 - відмовлено.

Скасовано ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.01.2013 року про забезпечення позову.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що за адресою АДРЕСА_1 апелянт проживає з неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом із сином вони проживали в будинку і до укладення іпотечного договору. В неї, як власника будинку, було необмежене ніким право користування своєю власністю та обов»язок виховувати сина, створити йому всі необхідні умови для його розвитку. Не зареєструвала сина у спірному житлі, оскільки банк заставив ОСОБА_3 підписати у нотаріуса відмову від права проживання в будинку, що і було ними зроблено в день підписання кредитного та іпотечного договорів, тобто 04 вересня 2007 року.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку заяві, що робилась на вимогу банку, про відмову права користування житловим будиком відповідачів та неповнолітнього сина до 2027 року. При цьому судом не враховано, що право користування житловим будинком власником будинку включає, в тому числі, і реєстрацію місця проживання в ньому, а не навпаки - тільки реєстрація включає право користування. А тому судом було відкинуто право проживання неповнолітнього члена сім'ї власника, з підстав відсутності реєстрації. В 2010 року вона зареєструвалась з сином за їхнім місцем проживання, оскільки дізналась, що така відмова від права є нікчемною, а також з дня народження син ніде не був зареєстрований і така ситуація не могла продовжуватись далі, оскільки він повинен був бути зареєстрована за місцем свого проживання.

Покликається в апеляційній скарзі й на порушення судом приписів Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України», зокрема щодо визначення загальної площі будинку, ч.2 ст.177 СК України, ч.3 ст.17 ЗУ "Про охорону дитинства", ст. 12 ЗУ "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", ст.3 «Конвенції про права дитини».

Наголошує на неправильність розрахунків проведених банком, які суд першої інстанції визнав правильними.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що до кредитного договору 30 листопада 2010 року були внесені зміни про збільшення розміру процентів за користування кредитом, а таке зобов»язання не було забезпечено іпотекою.

Не вирішено питання про застосування давності щодо пені, хоча така заява подана суду першої інстанції.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2014 року скасувати, зупинити провадження у справі до прийняття відповідного закону України, визнати недійсним іпотечний договір № 60407Z від 04.09.2007 року, відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний експортно -імпортний банк».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.09.2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є АТ «Укрексімбанк», було укладено кредитний договір № 60407С48, згідно умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_3 кредит в сумі 70 000,00 швейцарських франків двома траншами, а саме, частину кредиту в сумі 34 081,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 13.08.2027 року для рефінансування кредиту, отриманого ним у ЗАТ «ОТП Банк» на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою пров.Тихий, 3 м.Пустомити Львівської області, а частину кредиту в сумі 35 919,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 15.08.2017 року для оплати поточних потреб, а саме ремонту зазначеного вище житлового будинку.

Банком зобов'язання за кредитним договором виконані належним чином, що підтверджено меморіальними ордерами № 1 від 05.09.2007 року та № 3 від 05.09.2007 року. Зазначене підтверджується також випискою по рахунку відповідача ОСОБА_3 № 2805, відкритому в Філії ВАТ «Укрексімбанк» у м.Львові, за 05.09.2007 року.

До вказаного кредитного договору його сторонами 30.01.2009 року, 13.02.2009 року, 19.03.2009 року, 15.10.2009 року, 27.01.2010 року та 30.11.2010 року вносилися зміни шляхом підписання угод про внесення змін.

Згідно з підпунктом 2.5.1 кредитного договору проценти за користування кредитом ОСОБА_3 зобов'язався сплачувати щомісяця з 1 по 15 число місяця, наступного за тим, за який ці проценти оплачуються. Розмір процентної ставки за користування кредитом на період з 01.11.2010 року погоджено сторонами кредитного договору в угоді № 60407С48-6 від 30.11.2010 року про внесення змін до кредитного договору в розмірах 13,24 % річних - для частини кредиту на рефінансування кредиту на будівництво будинку та 13,99 % річних - для частини кредиту на оплату ремонту будинку.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 04.09.2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» правонаступником якого є АТ «Укрексімбанк», було укладено іпотечний договір № 60407Z47, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_6

Таким чином, у відповідності до положень п.1.3 іпотечного договору відповідачі передали в іпотеку належне їм на праві власності майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку під цим будинком, кадастровий номер :01:007:009 і виступила майновим поручителем на виконання зобов'язань за кредитним договором № 60407С48 від 04.09.2007 року.

Незважаючи на вказане вище, відповідач ОСОБА_3 своїх зобов'язань належним чином не виконав, внаслідок чого у нього станом на 18.11.2013 року сформувалася заборгованість по тілу кредиту в сумі 56 026,77 швейцарських франків та в сумі 17 473,66 швейцарських франків - по оплаті процентів за користування кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався приписами ст. 1054 ЦК України, відповідно до якої, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п.п.2.4.2 кредитного договору, відповідач ОСОБА_3, у разі порушення строків погашення кредиту, передбачених графіком погашення кредиту за договором, що є додатком № 1 до кредитного договору, прострочення сплати процентів та платежів за кредитним договором, сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення; пеня нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення простроченої заборгованості (обидві дати включно).

У відповідності із ст. 549 ч. 3 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином вимоги про стягнення з відповідачки пені за прострочення виконання грошового зобов'язання є обґрунтованим.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір суми не встановлений договором або законом.

З наведеного вище випливає висновок, що загальна сума заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем станом на 18.11.2013 року становить 76 033,79 швейцарських франків та 108 740,07 гривень, що включає: 56 026,77 швейцарських франків - борг з повернення кредиту, 1 960,14 швейцарських франків - 3% річних за прострочення повернення кредиту, 17 473,66 швейцарських франків - борг по оплаті процентів за користування кредитом, 573,22 швейцарських франків - 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом, 83 583,33 гривень - пеня за прострочення повернення кредиту, 25 156,74 гривень - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом. Вказане підтверджено відповідним розрахунком, доданим до позовної заяви.

Також встановлено, що пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що в разі виникнення події невиконання зобов'язань у банку виникає право вимоги дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, при цьому, банк повідомляє позичальника, що непогашена частина кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, а також інші платежі за кредитним договором підлягають достроковому поверненню, а позичальник, в такому випадку, зобов'язаний сплатити зазначену в повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дня отримання повідомлення. Право банку вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором у разі невиконання позичальником умов вказаних договорів визначене також в пп.2.1.11 іпотечного договору.

У зв'язку із зазначеними порушеннями, позичальником ОСОБА_3 обов'язків за кредитним договором банком 29.08.2012 року надіслано лист за вихідним №060/3816 із вказівкою на згадані порушення кредитного договору, вимогами погашення простроченої заборгованості та дострокового виконання всіх зобов'язань за кредитним договором (повідомленням, що непогашена частина кредиту, нараховані проценти за користування кредитом, а також інші платежі за кредитним договором підлягають повному достроковому поверненню), зазначенням того, що у разі невиконання у тридцятиденний строк вимог позивача, банк звертатиме стягнення на земельну ділянку і будинок з метою погашення заборгованості за кредитним договором, вимогою про виселення з будинку осіб, які мешкають у ньому.

Поряд із зазначеним повідомленням банком було надіслано лист № 060/3817 від 29.08.2012 року ОСОБА_4 з повідомленням про порушення позичальником умов кредитного договору, вимогою про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк та попередженням про звернення стягнення на будинок та земельну ділянку в разі невиконання цієї вимоги, а також з вимогою про виселення з будинку осіб, які в ньому мешкають.

Згідно положень п.5.1 іпотечного договору у разі невиконання чи неналежного виконання боржником умов кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 590 ч. 1 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 35 ч. 1 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Зважаючи на те, що позивачем у порядку, встановленому законом було за тридцять днів до початку процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, скеровано повідомлення боржнику та майновому поручителю з вимогою про необхідність погашення кредитної заборгованості та попередженням про можливість подальшого звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтакі про їх задоволення.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4 про те, що додаткова угода № 60407С48-6 про внесення змін до кредитного договору від 30.11.2010 року нею не підписувалася, оскільки згідно п.1.1. договору № 60407Z47 про внесення змін до іпотечного договору від 04.09.2007 року іпотекою забезпечені всі вимоги боржника за кредитним договором з врахуванням всіх змін до нього, які були та/або будуть укладені. Отже майновий поручитель дала свою згоду на подальше внесення будь-яких змін до умов кредитного договору, з цих же підстав, у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 про призначення почеркознавчої експертизи, протокольною ухвалою суду було відмовлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 287,2 кв.м., разом із всіма господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку загальною площею 0,1003 га, кадастровий номер :01:007:0009, за адресою провулок Тихий, 3 м.Пустомити Львівської області, що належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4, шляхом їх реалізації на прилюдних торгах із стартовою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ "Укрексімбанк" за кредитним договором у загальному розмірі 76033,79 швейцарських франків, що на день прийняття рішення за офіційним курсом НБУ становить 1032516,97 грн., та 108740,07 грн. є вірними.

Вірними є і висновки суду першої інстанції про те, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки дія цього закону поширюється на звернення стягнення на іпотечне майно, що вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань за споживчими кредитами, наданими громадянам України, за умови, що загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 250 кв.м. для житлового будинку. Площа ж об'єкту іпотеки, а саме, житлового будинку, на яке звертається стягнення по даній справі, розташованого за адресою АДРЕСА_1 становить 287,2 кв.м.

Згідно положень ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Отже, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача про визначення способу реалізації майна шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів є законними та обґрунтованими.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно з ст.9 ч.4, ст.109 ЖК УРСР, ст.ст.39,40 ЗУ «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Окрім того, у відповідності до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

У відповідності до положень п. 43 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Згідно довідки №2750 від 02.08.2007 року, виданої виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради Львівської області у житловому будинку за адресою провулок Тихий, 3 м.Пустомити Львівської області ніхто не зареєстрований.

Відповідно до пп.2.4.5 Іпотечного договору відповідачі зобов'язалися без письмової згоди позивача не здійснювати дій, пов'язаних з передачею будинку третім особам. 13.11.2010 р. (після укладення іпотечного договору) в будинку були зареєстровані відповідачі та їхній малолітній син ОСОБА_5

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що на момент укладення іпотечного договору у житловому будинку, переданому в іпотеку не було зареєстровано жодної особи, в тому числі і малолітньої дитини, а тому згоди органу опіки та піклування на укладення такого необхідно не було, є вірним.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачів було повідомлено про необхідність виселитися із спірного будинку, що підтверджено відповідними вимогами від 29.08.2012 року №060/3816 та №060/3817 та відповідними повідомленнями про вручення поштового рекомендованого відправлення, і в добровільному порядку цього зроблено не було. Окрім цього також встановлено, що відповідачі разом з малолітнім сином всупереч вимогам іпотечного договору зареєструвались у спірному будинку без згоди іпотеко держателя. А відтак, суд першої інстанції, оцінивши всі докази по справі у їх сукупності прмийшов до правильного висновку про те, що позовна вимога про їх виселення підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою про визнання договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції вірно керувався положеннями ст.202 ЦК України, згідно яких правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину у розумінні ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачами за зустрічним позовом не доведено існування обставин недодержання вимог, які є необхідними для чинності правочину.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.01.2013 року було вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на іпотечне майно та заборони ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області здійснювати реєстрацію місця проживання та/або перебування будь-яких осіб у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

У відповідності із положеннями ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність скасування заходів забезпечення позову.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви, викладені в апеляційній скарзі, є неспроможними. Натомість висновки суду першої інстанції достатньо вмотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи. Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому немає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв»язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 листопада 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.п.1,4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2014 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Приколота Т.І