Справа № 0907/2-3509/11
Провадження № 22-ц/779/2532/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю апелянтки та її представника, ОСОБА_2, представника органу опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, зустрічним позовом ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позовом ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою що втратила право користування квартирою та зобовязання усунути перешкоди.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою по вул. Софіївка, 46/1 в м. Івано-Франківську.

Зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності шляхом її виселення з квартири по вул. Софіївка, 46/1 в м. Івано-Франківську, що належить на праві власності ОСОБА_3

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог орган опіки і піклування м. Івано-Франківська, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог орган опіки і піклування м. Івано-Франківська про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не може погодитися із даним рішенням оскільки воно не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону.

ОСОБА_4 проживала і була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 07.02.2001 року і це не заперечував позивач-відповідач.

В даній квартирі на час її продажу, крім неї - ОСОБА_4 була ще зареєстрована та постійно проживала її мати ОСОБА_5. Крім того, у даному будинку з самого народження проживала і її малолітня на той час донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2.

На момент укладення договору купівлі-продажу донька навчалась у ЗОШ №3 м. Калуша і проживала періодично з адресою вул. Софіївка, 46 м. Івано-Франківськ та м. Калуші у її батька. Усі вихідні і святкові дні, канікули, а також, коли хворіла, ОСОБА_2 проводила у будинку по вул. Софіївка, 46, що м. Івано-Франківську.

На момент вчинення спірного правочину її дочці ОСОБА_8 виповнилось тільки 11 років, отже її місцем реєстрації було місце реєстрації матері.

Судом не взято до уваги, те, що ОСОБА_4 у звязку з юридичною необізнаністю при укладенні даного договору не звернула уваги на п.18, у якому зазначалося, що «продавець стверджує, що членів сімї, дітей, які б мали право проживати у даній квартирі немає», хоча мала доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, така помилка має істотне значення, що є підставою для визнання судом правочину недійсним. Згідно особової справи учня домашня адреса ОСОБА_2 зазначена, як вулиця Софіївка, 46 м. Івано-Франківськ. Батько неповнолітньої ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні, що дочка тимчасово переїхала для навчання у 2009 році до школи у м. Калуші, а в 2011 році вона повернулась у м. Івано-Франківськ де навчалась у ЗОШ №11, що підтверджується документально та проживала у спірній квартирі.

Апелянти вважають, що на відчуження даної квартири, згідно договору купівлі-продажу, повинен був бути наданий дозвіл органу опіки та піклування. Вважають, що навчання дитини у школах поза межами населеного пункту, де знаходиться її єдине житло не може трактуватися, як втрата її права на користування жилим приміщенням, а в даному випадку його відчуження без згоди органу опіки та піклування.

Судом у рішенні помилково зазначено, що ОСОБА_4 на обліку в психіатричній лікарні не перебувала. Однак, на час укладення договору ОСОБА_4 страждала неврозом, у звязку з чим її було направлено на медичне обстеження в психіатричну лікарню.

Апелянти вважають, що ОСОБА_2 на час укладення договору купівлі-продажу квартири мала право на проживання в даній квартирі, як її єдиному житловому приміщенні, тому відчуження цього майна без згоди органу опіки та піклування, як цього вимагає діюче законодавство необхідно вважати недійсним, а порушене право дитини на підставі Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» підлягає захисту.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02.03.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого нотаріально 16.08.2010 року, остання продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49.9 м.кв., житловою 18.6 м.кв. (а.с.8, 10 т.1). При цьому ціна квартири сторонами була визначена за домовленістю в сумі 3 845 грн. та відповідала балансовій вартості квартири за даними Івано-Франківського ОБТІ станом на 09.06.2010 року.

На підставі даного договору право власності на квартиру 18.08.2010 року зареєстровано за новим власником ОСОБА_3, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9 т.1).

За умовами договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_4 зобовязувалась знятись з реєстрації до 16.09.2010 року та гарантувала, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; особи які проживають та (або) зареєстровані в квартирі на момент укладення договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені договором; внаслідок продажу не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в т.ч. неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобовязаний утримувати за законом або договором (пункт 8). Згідно п. 18 договору продавець додатково ствердив, що у квартирі зареєстрованих членів сімї - дітей, які б мали право проживання в даній квартирі немає.

В матеріалах справи містяться довідки ЖЕО №8 від 09.08.2010р. (яка видана до укладення договору купівлі-продажу) та від 27.09.2010 року (після укладення договору), про виписку з будинкової книги про реєстрацію осіб у спірній квартирі. Зі змісту даних довідок вбачається, що в квартирі зареєстрована - ОСОБА_4 з 2001 року (а.с.5 т.1, 146 т.1). Про дійсність довідки ЖЕО №8 зазначено і в інформації МВ УМВС на запит суду (а.с.63 т.2). ОСОБА_4 яка була зареєстрована на час укладання договору в квартирі, з місця реєстрації в ній після укладення договору не знялась та не звільнила продане нею житлове приміщення від своїх речей, ключів покупцю не передала.

ОСОБА_3 у заявленому позові вказував на те, що в звязку з продажем житлової квартири, відповідач ОСОБА_4 втратила право користування нею, взяла зобовязання знятися з місця реєстрації, однак ці зобовязання не виконані нею, а тому просив визнати її такою, що втратила право користування квартирою №1 по вул. Софіївка, 46 в м. Івано-Франківську та зобовязати її усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою № 1 по вул. Софіївка , 46 в м. Івано-Франківську .

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону.

Вищезазначена норма права повність відповідає статтям 13, 41 Конституції і статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, а також остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Стаття 321 ЦК України передбачає непорушність права власності, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно із нормами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення вимог ОСОБА_3 щодо захисту порушеного права власності у межах та в спосіб, ним визначений, а саме усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири та визнання її такою, що втратила право на користування житлом, оскільки таке право власності нею втрачене з часу відчуження квартири, в якій вона була зареєстрована.

Такими, що ґрунтуються на вимогам чинного закону, є доводи суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Зі змісту даних позовних вимог вбачається, що підставами для його заявлення є те, що договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки він укладений із порушенням норм чинного законодавства, а саме не забезпечено прав неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на житло.

Позивачі зазначили, що ОСОБА_4 під час укладення договору купівлі-продажу квартири скрила, що в квартирі була зареєстрована її неповнолітня донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 і такі доводи мотивують наявністю ксерокопії будинкової книги із відповідним записом в ній (а.с.39-41 т.1). Оцінюючи дані доводи в сукупності, суд першої інстанції дав їм належну правову оцінку, відхиливши їх як такі, що є неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст.57-59 та 64 ЦПК України і з такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки судом отримано належні докази, які стверджують, що факт реєстрації ОСОБА_2 за адресою вул. Софіївка, 46/1 в м. Івано-Франківську не підтверджено.

Обґрунтованими є доводи суду першої інстанції щодо доводів позивачів про визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_2 з матірю.

При цьому суд зіслався на вимоги ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Отже, до досягнення 10-ти років малолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 мала право проживати з одним із батьків, а з 10-ти до 14-ти років ОСОБА_2 мала право проживати з одним із батьків, за їх узгодженням між собою та згодою неї самої. З 2012 року її вибір щодо місця проживання є самостійним.

Суд першої інстанції встановив, що з 2009 року по 2015 рік неповнолітня проживає з батьком в м. Калуші, могла бути зареєстрованою по місцю її проживання з батьком, який там проживає. За таких обставин посилання позивачів на те, що при укладенні договору купівлі-продажу порушено вимоги ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» є надуманими і спростованими зібраними у справі доказами. Зважаючи на відсутність реєстрації та проживання неповнолітньої в спірній квартирі, дозвіл органу опіки та піклування не повинен надаватися перед укладенням договору щодо продажу квартири.

На підтвердження факту відсутності реєстрації неповнолітньої дитини в спірній квартирі на час відчуження, надано і лист міграційної служби (а.с.91 т.2).

Не доведеними в суді є також посилання позивачів ОСОБА_6Ю, та ОСОБА_5 що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 проживала за вищевказаною адресою з народження з матірю та на неможливість з боку ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу розуміти значення своїх дій і суд цим обставинам дав належну оцінку, відхиливши їх.

На думку суду, не відповідають вимогам ст..ст. 627, 632 ЦК України доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо невідповідності ціни обєкту продажу (квартири) його дійсній вартості, оскільки встановлено, що вказана у договорі ціна відповідає балансовій вартості квартири, за якою вона рахувалась станом на 2010 рік та визначена Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації.

Суд першої інстанції також на підставі зібраних доказів встановив відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири квартира АДРЕСА_1 недійсним за відсутності належних та обґрунтованих доказів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 жовтня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_9

ОСОБА_10