Справа № 396/2352/15-ц
Провадження № 2/396/791/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря: Пономаренко Р.В.

позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до редакійно-видавничого об'єднання"ОСОБА_5 новини", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_5 районі, про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до відповідача, уточнивши позовні вимоги на час винесення рішення, про відшкодування матеріальних збитків в сумі 14235,15 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн., посилаючись на те, що з грудня 18.07.1983 року по 02.10.1995 року працювала на посаді складача на рядковідливній машині ОСОБА_5 районної друкарні, правонаступником якого є відповідач. Крім того, позивач вказує, що навчалася за спеціальністю 1 рік 10 місяців 13 днів. Таким чином стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці становить більше 14 років, у зв'язку з чим позивач звернулася до УПФУ в ОСОБА_5 районі із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах згідно списку №2 по досягненню 50-річного віку та наявного стажу роботи із шкідливими умовами праці більш ніж 10 років. Проте позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, так як згідно поданих документів стаж, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах складає 8 років 9 місяців 10 днів. Період роботи з 21 серпня 1992 року по 04 жовтня 1995 року не зарахували до пільгового стажу, оскільки її робоче місце за даний період не було атестовано. Таку відмову вважає незаконною, так як трудовий стаж для призначення пільгової пенсії повністю підтверджується записами у трудовій книжці. Крім того, з відповіді УПФУ вбачається, що позивач могла вийти на пенсію лише при досягненні 51-річного віку, тобто після 04.09.2015 року. Тому 17.08.2015 року позивач повторно звернулась до УПФУ в ОСОБА_5 районі з питанням можливості призначення їй пенсії на пільгових умовах по досягненню 51 року, на що отримала відповідь, з якої вбачається, що у зв'язку із внесеними змінами до ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач матиме право виходу на пенсію лише по досягненню 56 років, при загальному стажі 23 років з урахуванням наданих нею документів. В зв'язку із наданими УПФУ в ОСОБА_5 районі відомостями, позивач вважає, що з вини відповідача вона фактично втратила передбачене законом право на своєчасний вихід на пенсію на пільгових умовах, чим їй завдано матеріального збитку у вигляді недотриманої пенсії та моральної шкоди.

Крім того, згідно з відомостями наказу № 99 від 19.07.1983 р. по ОСОБА_5 міжрайдрукарні ОСОБА_1 (ОСОБА_6О.) з 19.07.1983 р. було переведено на легкий труд в переплетений цех наборщиком на строковідливній наборній машині згідно з висновком ВКК № 841 від 04.06.1983 р. В даному наказі відсутня кінцева дата завершення такого переводу, що мало бути внесено у відповідності з висновком ВКК. При цьому у відповідності з листом № 1571 від 19.11.2014 р., наданому позивачу ОСОБА_5 ЦРЛ, висновок ЛКК для переведення на легку працю для звільнення від роботи із шкідливими умовами праці надається терміном до допологової відпустки. Таким чином легка праця для неї мала тривати з 19.07.1983 р. і до надання допологової відпустки, про яку відомості на підприємстві відсутні. Також відсутній наказ про надання післяпологової відпустки що підтверджується довідкою № 01-08/79 від 16.05.2014 р., виданою РВО «ОСОБА_5 новини».

Згідно з відмостями свідоцтва про народження ІІ-ОЛ № 306977 від 16.10.1983р., позивач народила доньку. Згідно з наказом № 168 від 05.12.1983 р. ОСОБА_1 була надана відпустка по догляду за дитиною на 1,5 року. Фактично згідно з відомостями про заробітну плату за 1983-1985 роки вбачається, що з грудня 1983 року і по квітень 1985 року позивач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, при цьому в квітні 1985 року у неї вже є 5 вихододнів. Отже, період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 3-х років теоретично також підлягав зарахуванню до стажу за Списком №2. Таким чином, позивач вважає, що у разі, якби на підприємстві «ОСОБА_5 районна друкарня» в книзі наказів були в наявності: наказ про надання ОСОБА_1 відпустки по вагітності та пологам; наказ про тимчасове переведення на посаду з легкими умовами праці згідно з висновком ВКК із зазначенням часу такого переведення (кінцевої дати), період відпустки по догляду за дитиною був би врахований управлінням ПФУ до її стажу роботи, який дає право на вихід на пенсію на пільгових умовах в зв'язку з тим, що вона фактично у відпустку мала виходити зі свого основного робочого місця з шкідливими умовами праці.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач порушив вимоги Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, не провів атестацію її робочого місця, й саме з вини відповідача їй з 15.09.2014 року не було призначено пенсії за віком на пільгових умовах. Крім того, відповідач не вказав у наказі № 99 від 19.07.1983 р. кінцевий строк перебування в умовах легкої праці, а також не створив або не зберіг накази, які повинні були видаватись в період до- та післяпологової відпустки позивача, в зв'язку з чим на сьогодні УПФУ не має підстав для зарахування позивачу до пільгового стажу роботи період знаходження у відпустці по догляду за дитиною на підставі ст. 181 КЗпП України. В зв'язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати їй матеріальну шкоду в розмірі, що відповідає сумі її пенсії за період з 15 вересня 2014 року по 30 листопада 2015 року, тобто в сумі 14235,15 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн., яка полягає в моральних та душевних хвилюваннях і стражданнях, які позивачем понесено в зв'язку з порушенням відповідачем її гарантованого Конституцією права на пенсію на пільгових умовах.

Представник відповідача ОСОБА_3 20.10.2015 року та 03.11.2015 року подала до суду письмові заперечення на позов, які обгрунтовує наступним: позивач первинно вже зверталася до суду за захистом порушених на її думку прав та законних інтересів, що стосуються питань її пенсійного забезпечення, але в позові було відмовлено.

Не заперечують, що відповідач є правонаступником "ОСОБА_5 районної друкарні", та саме діючи як правонаступник роботодавця позивача, відповідач згідно до вимог ст.49 КЗпП України невідкладно видавав затребувані довідки про її роботу на даному підприємстві та інші документи, не маючи будь-яких намірів у чиненні перешкод позивачу в оформленні та отриманні нею права на пенсійне забезпечення.

Крім того вважають, що, позивач, починаючи з 21.08.1992 року мала достатньо часу аби відновити свої права на атестацію раніше займаних нею посад у свого роботодавця, своїм правом на захист у визначений законом строк не скористалася, тому відповідач вважає, що строк позовної давності щодо визначеного в позові предмету спору було пропущено.

А також відповідач вважає, що достатніх доказів на підтвердження того факту, що шкоду позивачу завдано саме з вини відповідача, суду не надано. Не доведені також обсяги та характер отриманої моральної шкоди, ступінь її тяжкості.

Позивач та її представник ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_3, що діє на підставі рішення ОСОБА_5 районної ради Кіровоградської області від 11 грудня 2013 року №426, ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності , в судовому засіданні позов не визнали та просять у позові відмовити повністю.

Представники третьої особи УПФУ в ОСОБА_5 районі в судове засідання 30.11.2015 року не з'явилися по невідомим суду причинам, про день та час розгляду справи були повідомленні належним чином судовою повісткою, що підтверджено розписками (а.с.60,61), суд ухвалив про розгляд справи у відсутність третьої особи. Представники УПФУ в ОСОБА_5 районі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в попередньому судовому засіданні 17.11.2015 року пояснили, що у нарахуванні пенсії на пільгових умовах позивачці відмовлено, до стажу роботи не враховано період з 21.08.1992 по 02.10.1995 року, так як підприємством не проведено атестацію робочого місця та рекомендовано отримати належним чином оформлену пільгову довідку. Крім того при зустрічній перевірці встановлено відсутність наказів про переведення на легкий труд із шкідливими умовами праці, а в наказі за 1990 рік виявлено невірно заначено по-батькові "Олексіївна" замість "Олександрівна". Станом на 17 листопада 2015 року позивачка повторно до УПФУ не зверталася.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних обставин.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Судом встановлено, що згідно записів в дублікаті трудової книжки, оригінал не зберігся, доказів про підстави та обставини втрати якої не подавалося суду, позивачка з грудня 18.07.1983 року по 02.10.1995 року працювала на посаді складача на рядковідливній машині ОСОБА_5 районної друкарні, правонаступником якої є відповідач, відповідно до п.1.2 Статуту (а.с.65-71).

Згідно, повідомлення Управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_5 районі Кіровоградської області № 4 від 23.09.2014 року, позивачу було роз'яснено, що надана нею довідка про підтвердження факту роботи в шкідливих і важких умовах праці потребує доопрацювання в частині уточнення періодів роботи за займаними посадами. Повідомлено, що позивачу необхідно звернутись до організації та оформити пільгову довідку належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.11.2014 року, в адміністративній справі №396/2726/14-а, було відмовлено позивачці повністю в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дій та скасування рішення УПФУ в ОСОБА_5 районі №34 від 23.09.20104 року про відмову в зарахувати періоду роботи на займаних посадах складача на складально-відливних машинах за період: з 19.07.1983 року по 25.09.1985 року та з 21.08.1992 року по 02.10.1995 року - до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах згідно Списку №2 та призначення пільгової пенсії згідно п.«б» ч.І ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

26 травня 2015 року Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги позивача, поданої на постанову Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.11.2014 року апеляційну скаргу залишено позивачки без задоволення, а постанову суду без змін.

Згідно 4.2. п. 4 зазначеного Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442, встановлено, що відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Згідно Списку № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10 зі змінами та доповненнями внесеними Постановами Кабінету Міністрів СРСР від 23.07.1991 року № 497 та від 09.08.1991 року № 591, посаду, яку займала позивач включено до Списку № 2.

Відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 мають працівники, зайняті не менше 80 % робочого часу на роботах з шкідливими і особливо важкими умовами праці за результатами атестації робочих місць - жінки після досягнення 50 років і при загальному стажі не менше 20 років. З них не менше 10 років на роботах з шкідливими і важкими умовами праці.

Разом з тим, відповідно до наказу № 99 від 19.07.1983 року (а.с.35) позивача по справі було переведено на легкий труд до переплетеного цеху наборщицею строковідливних наборних машин, а також, відповідно до наказу № 115 від 23.09.1985 року (а.с.37), позивача тимчасово з 26.09.1985 року було переведено на посаду наборника вручну. Зазначені переведення на виконання встановлених вимог до заповнення трудових книжок, в трудовій книжці, відображено не було.

Згідно з відомостями наказу № 99 від 19.07.1983 р. по ОСОБА_5 міжрайдрукарні ОСОБА_1 (родове прізвище ОСОБА_6О.) з 19.07.1983 р. було переведено на легкий труд в переплетений цех наборщиком на строковідливній наборній машині згідно з висновком ВКК № 841 від 04.06.1983 р. В даному наказі відсутня кінцева дата завершення такого переводу, що мало бути внесено у відповідності з висновком ВКК. При цьому у відповідності з листом № 1571 від 19.11.2014 р., наданому позивачу ОСОБА_5 ЦРЛ, висновок ЛКК для переведення на легку працю для звільнення від роботи із шкідливими умовами праці надається терміном до допологової відпустки.

У зв'язку з чим позивач ввважає, що легка праця для неї мала тривати з 19.07.1983 р. і до надання допологової відпустки, про яку відомості на підприємстві відсутні. Також відсутній наказ про надання післяпологової відпустки що підтверджується довідкою № 01-08/79 від 16.05.2014 р., виданою РВО «ОСОБА_5 новини».

Вказані накази та відсутність наказів позивачкою не оспорювалися та в судовому порядку оскаржені не були.

Наведене свідчить, що вимога відповідача щодо доопрацювання довідки про підтвердження наявного пільгового стажу з урахуванням наявних наказів про прийняття та переведення позивачки була обґрунтована та ґрунтувалась на вимогах закону.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності. Кожна сторона доказами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що на виконання вимог УПФУ в ОСОБА_5 районі позивач повторно для уточнення довідки до РВО «ОСОБА_5 новини» із врахуванням наказів підприємства, в письмовому вигляді не зверталась. Відмови підприємства у видачі уточненої довідки, яка б була оформлена, у відповідності до встановленого законом порядку та вимог, не отримувала. Наведене було підтверджено як позивачем так і представником відповідача ОСОБА_3 в ході судового засідання, якою також зазначено, що у листопадаі 2015 року на вимогу УПФУ в ОСОБА_5 районі подано уточнюючу довідку, яку після доопрацювання 11 листопада 2015 року повторно надано УПФУ, але доказів зворотному позивачка суду не надала. (а.с.64)

Порядок проведення атестації робочих місць затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров'я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно з п. 4 Порядку атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначається наказом по підприємству, організації в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Таким чином законодавством встановлено обов'язок, а не право підприємства проводити атестацію робочих місць.

Крім того, посилання позивача на те, що відповідачем неправомірно не проведено атестації робочих місць, яка на підприємстві не проводилась з 1992 року, суд приймає до уваги, так як зазначені обставини ніким не оспорюються, але позивачкою вимоги щодо зобов'язання провести відповідачем атестацію робочих місць з метою подальшого вирішення питання щодо призначення пенсії на пільгових умовах, - не ставилось, а представник відповідач пояснила про неможливість проведення атестації через відсутність відповідних посад, надавши на підтвердження штатний розпис (а.с.88).

Враховуючи, що згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, позов ОСОБА_1не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2 ППВСУ "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"№6 від.27.03.1992 року, шкода заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Позивачем та її представником в судовому засіданні не надано належних доказів, що шкоду заподіяно з вини відповідача, а рішення судів за адміністративним позовом ОСОБА_1 про відмову в задоволенні її вимог, не дають їй права отримати за цей час ненараховану пенсію, за період з 15.09.2014-30.11.2015рр., виходячи з встановленого розміру мінімальної пенсії, в сумі 14235.15 грн., згідно поданого розрахунку(а.с.80), а тому суд прийшов до висновку про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.

Щодо моральної шкоди, то згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на її відшкодування, якщо така шкода завдана внаслідок порушення її прав.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення будь-яких прав позивача з боку відповідача, позивачкою не надано жодних документів, які б свідчили про погіршення стану її здоров'я та причинний зв'язок такого погіршення, доказів про втрату засобів для її існування та пошук роботи для свого матеріального збагачення, в центрі зайнятості не перебуває, а навпаки позивачка надала для огляду в судовому засіданні закордонний паспорт, згідно відомостей якого мала можливість з 08 жовтня по 24 листопада 2015 року перебувати в Турції, а тому така вимога позивачки є необгрунтованою та не підлягає задоволенню, тому в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі -5000 гривень, необхідно відмовити за необгрунтованістю позовних вимог.

Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності слід зазначити наступне.

За приписами ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В матеріалах справи міститься заява представника відповідача ОСОБА_3 в запереченні проти позову від 03.11.2015 року, в яких вона просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності (а.с.42-49).

Ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Так як, суд прийшов до висновку про відмову у позові через необгрунтованість, підстав для застосування строку позовної давності як в порядку ст.256 ЦК України так і ст.ст.71,80 ЦК України(ред.1963р.), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за клопотанням сторони відповідача, суд не вбачає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 213, 215 ЦПК України,ст.1166, 1167 ЦК України, п.2 ППВСУ "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"№6 від.27.03.1992 року,ст.101 ЗУ "Про пенсійне забезпечення",пп.2,4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442, суд-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до редакійно-видавничого об'єднання"ОСОБА_5 новини", третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_5 районі, про відшкодування матеріальних збитків в розмірі 14 235.15 гривень та моральної шкоди в сумі 5000 гривень, відмовити за необгрунтованістю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом десяти днів з моменту проголошення.

Головуючий: О. А. Гарбуз