АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

03 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Бусленко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача та визнання недійсним пункту договору фінансового лізингу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача. Зазначав, що між сторонами був укладений договір фінансового лізингу про надання автомобіля RENAULTSANDERO Stepway E1, 2015 року випуску, вартістю 353 209 грн., що на день укладення договору становило 14 416.69 дол. США. На виконання цього договору ним сплачено авансовий та адміністративний платежі у загальній сумі 42 385.08 грн. Посилаючись на те, що представник відповідача з яким він підписував договір відмовився розглядати його заяву про надання йому акційного автомобіля RENAULT SANDERO Stepway E1, 2013 року випуску, вартістю 211 925.40 грн., зазначивши що такого автомобіля немає, хоча й при укладенні договору вони домовлялися саме про цей автомобіль, позивач подав заяву про розірвання договору, яка була прийнята відповідачем й договір між ними розірваний з 10.06.2015 року. Оскільки при розірванні договору відповідач повернув лише 4 238.50 грн. авансового платежу і відмовився повернути 35 320.90 грн. адміністративного платежу, зазначивши, що п.12.1 розірваного договору фінансового лізингу встановлено, що цей платіж не повертається, просив визнати цей пункт договору недісним з підстав його несправедливості та порушення його прав як споживача та стягнути на його користь 35 320.09 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2015 року даний позов задоволено. Визнано недійсним п.12.1 договору № 01656 фінансового лізингу, укладеного 27.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1 Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 320.09 грн., сплачені ним за цим договором, а на користь держави - судовий збір - в розмірі 353.20 грн.

Не погодившись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» подало апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні апеляційної скарги. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процессуального права,неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи та помилковість і необґрунтованість висновків суду. Зазначає, що сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору, змін умов договору не відбувалося, та обставина, що позивач побажав розірвати договір в односторонньому порядку, не може свідчити про недійсність положень договору та відсутність підстав для застосування штрафних санкцій за умовами договору, передбаченими сторонами у разі розірвання договору.

В суді апеляційної інстанції Григоренко І.В., яка є представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» за довіреністю, просила апеляційну скаргу задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що п.12.1 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу по суті встановлює односторонню відповідальність лізінгоодержувача за розірвання договору і в силу цього є несправедливим, таким, що суперечить принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача й тому він є недійсним,у зв'язку із чим кошти сплачені в якості адміністративного платежу підлягають стягненню на користь позивача.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися не може, вважає, що вони не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процессуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення.

За змістом ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правове регулювання договірних відносин фінансового лізингу здійснюється за допомогою спеціального закону «Про фінансовий лізинг».

Ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У ст. 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 27.04.2015 року між сторонами був укладений договір №01656 фінансового лізингу з додатками №№ 1,2, предметом якого було отримання ОСОБА_1 у лізинг автомобіля RENAULT SANDERO Stepway E1, 2015 року випуску, вартістю 353 209 грн. (а.с. 4-11).

На виконання пункту 9.1. позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 42 385 грн. 08 коп. з призначенням «адміністративний платіж», що підтверджується копією квитанції від 27.04.2015р. (а.с.30).

27.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання йому акційного автомобіля «Рено Сандеро Степ Вей», 2013р. випуску, синього кольору по ціні 211 925 грн. 40 коп. (а.с. 12). Такий автомобіль йому наданий не був за його відсутності.

22.05.2015 року позивач направив відповідачу заяву про розірвання договору фінансового лізингу та повернення здійсненого ним платежу в сумі 42 385.08 грн., пославшись на те, що він не отримав акційний автомобіль «Рено Сандеро Степ Вей», 2013р. випуску по ціні 211 925 грн. 40 коп. ( а.с.14)

Листом за вихідним № 175 від 10.06.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» у відповідь на зазначену заяву позивача повідомило останнього про те, що у разі розірвання ним укладеного сторонами договору, відповідно до п.п.12,12.1 поверненню підлягають 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору (а.с.15).

Відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

У договорі фінансового лізингу укладеному сторонами визначено, що Адміністративний платіж це - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Авансовий платіж це - обов'язковий платіж, що складає частину вартості предмету лізингу, розмір якого визначено у Додатку № 1 договору, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. Повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку передбаченому договором.

Порядок розрахунків усіх платежів, сплату авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу сторони виклали у ст.ст. 8-10 укладеного ними Договору, а порядок розірвання договору та порядок повернення коштів - у ст.12 Договору.

У п.12.1 ст.12 укладеного сторонами Договору фінансового лізингу сторони погодили, що у разі якщо Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний та Авансовий платежі та не отримав транспортний засіб розриває даний договір в односторонньому порядку, йому повертається 60 % від сплаченого платежу, а 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Укладаючи договір, сторони з'ясували, на яких умовах він укладається, погодили усі істотні умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови в тому числі і відповідальності сторін за його невиконання, з власної ініціативи взяли на себе певні зобов'язання за даним договором, почали їх виконувати. Договір лізингу підписаний позивачем на кожній його сторонці і в цілому без застережень.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою ( ст.546 ЦК України).

Укладеним між сторонами договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено штраф, розмір якого визначений сторонами у співвідношенні до вартості предмету лізингу, що не протирічить чинному законодавству.

Твердження позивача про те, що пункт 12.1 договору порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та не доведені ніякими доказами.

Крім того, до правовідносин сторін у даному випадку норми Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися у системному зв'язку з Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Проте, суд першої інстанції цих положень закону не урахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав, передбачених частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача та визнання недійсним пункту договору фінансового лізингу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/11330/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14841/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.