АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1636 Головуючий у 1 інстанції -Литвинова І.В .
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «РайффайзенБанкАваль» про визнання кредитного договору удаваним

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ОСОБА_1,через свого представника, звернулася до суду з зазначеним позовом , який обґрунтовувала тим, що 4 липня 2006р. між сторонами був укладений кредитний договір № 014/0999/74/55539, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 90000 доларів США на споживчі потреби. Зазначені кредитні кошти були призначені для споживчих потреб, а саме на придбання квартири АДРЕСА_1, яка була придбана позивачем 04.07.2006р. за 454540 грн. Як зазначає позивач, фактично їй потрібно було отримати 454540 грн. для розрахунку за квартиру, а натомість відповідач видав їй ці кошти, тільки в іноземній валюті по курсу НБУ на дату укладення договору. Кошти в іноземній валюті не могли бути використані позивачем за цільовим призначенням, а саме для купівлі квартири, тому позивач вважає, що кредитний договір є удаваним, приховував дійсний правочин, а саме договір укладений в національній валюті. Крім того, позивач вважає, що при укладенні даного договору не були дотримані вимоги чинного законодавства, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті (доларах США) з виплатою процентів також в іноземній валюті (доларах США), а грошовою одиницею на всій території України є гривня, в зв'язку з чим просила визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні та зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором у гривні України за курсом НБУ встановленим на час укладення сторонами кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року позивачці відмовлено в задоволені позову, з підстав недоведеності вимог.

Не погодившись з рішенням суду представник позивачки подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що порушення судом першої інстанції процесуального права полягає в неповному з‛ясуванні обставин,що мають значення для правильного вирішення справи,а саме те, що кредит надавався на придбання ОСОБА_1 квартири і банк видав кредит в іноземній валюті по курсу на час укладання договору в сумі 90 000 дол. що складало 454 540 грн., а тому вважає апелянт,що надання банком кредиту в іноземній валюті не могло бути використано ОСОБА_1за цільовим призначенням для придбання квартири в національній валюті. При цьому суд не прийняв до уваги доводи про те, що позичальник повертала кредит також в національній валюті. Таким чином судом не прийнято до уваги доводи про те, що волевиявлення ОСОБА_1 при отримані кредиту були направлені на отримання кредиту саме в національній валюті. Зазначені процесуальні порушення призвели до порушення матеріального права,а саме стю 235 ЦК України щодо вчинення удаваного правочину та ЗУ «Про захист прав споживачів»,оскільки при укладанні договору банк не узгоджував з ОСОБА_1 умови договору,яка не розумілась на умовах запропонованих банком. Окрім цього,суд невірно застосував до даних правовідносин Декрет КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»за яким передбачено,що національна валюта України є єдиним законним способом платежу на території України і для здійснення валютних операцій передбачено контроль уповноважених банків за валютними операціями та отримання від Національного Банку України генеральної ліцензії та не звернув увагу на те, що в договорі такий контроль не було передбачено.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивачка та її представник не з'явилися, про розгляд справи повідомлені належно.

Представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 подав письмову заяву про розгляд справи без його участі за наявними в справі матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Представник відповідача ПАТ «РайффайзенБанкАваль» проти апеляційної скарги заперечувала,подала письмові заперечення,які в судовому засіданні підтримала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваною є угода, яка вчинена сторонами для приховання іншої угоди, яку вони насправді вчинили.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 4 липня 2006р. між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір № 014/0999/74/55539, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 90 000 доларів США на споживчі потреби.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини,а тому для визнання правочину удаваним, необхідно довести, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення конкретної мети, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Судом встановлено, що позивачка була ознайомлена з умовами кредитного договору, що підтверджується її особистим підписом (а.с.7). Відповідно до умов договору, воля кредитора була спрямована на надання кредиту позичальнику саме в доларах США на споживчі цілі, воля позичальника була спрямована на отримання коштів саме в цій валюті, що знайшло підтвердження в підписаному сторонами кредитному договорі. Позичальник підтвердила наявність своїх обов‛язків перед банком, здійснюючи погашення відсотків та кредиту саме у валюті кредитування протягом 8 років, що підтверджуються випискою по рахунку позивача (а. с. 14-16).

Таким чином суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження своїх доводів і підстави для визнання укладеного сторонами кредитного договору удаваним правочином відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів,колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність договору вимогам закону, в зв'язку з наданням кредиту в іноземній валюті, були предметом розгляду суду першої інстанції і який виходив з того, що Законом України «Про банки і банківську діяльність» не передбачено приписи, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті, тому суд вважав,що за законом умови надання грошових коштів встановлюються договором і відповідно позичальник зобов'язаний повернути кредит (грошові кошти в яких видано кредит) та сплатити проценти за їх користування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Статтями 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Отже, банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

Судом встановлено, що Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» на момент укладення договору кредиту мав банківську ліцензію №10 від 3 грудня 2001 року, письмовий дозвіл №10-4 від 30 листопада 2005 року на право здійснення операцій з валютними цінностями,що надавало йому правона здійснення банківських та інших операцій в іноземній валюті.

Щодо посилань представника позивача про можливість надання кредитних коштів у вигляді іноземної валюти тільки за наявності індивідуальної банківської ліцензії суд виходив з того, що доказів видачі її кредиту з перевищенням встановлених законодавством меж, остання не надала та правомірно застосував до даних правовідносин Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», за п.п. в,г ч. 4 ст.5 якого,індивідуальної ліцензії потребують операції, в тому числі щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Колегія суддів,з цього питання погоджується також з доводами відповідача про те, що на час укладання договору з ОСОБА_1 - 4 липня 2006 року,законом не було встановлено надання кредитів в іноземній валюті на підставі індивідуального ліцензування,а тому нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування до операцій з отримання кредитів в іноземній валюті станом на час укладання оспорюваного договору не існувало і при проведені операцій з кредитування в іноземній валюті банком були дотримані вимоги закону,як агента валютного контролю, тому доводи позивача про зазначення цієї функції в договорі не заслуговують на увагу.

З огляду на встановлене,доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді