Справа № 310/2343/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказуючи, що на підставі договору дарування від 04.11.2010 року їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. В будинку зареєстрований, але фактично не проживає відповідач ОСОБА_2 Його реєстрація у будинку створює для неї негативні наслідки у вигляді додаткових витрат по сплаті комунальних послуг. Просила усунути перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Пояснила, що з 01.10.2011 року відповідач у будинку не проживає, має на праві власності власний будинок де проживає з вказаного часу. Платежів з утримання будинку відповідач не сплачує.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Пояснили суду, що на придбання будинку відповідач надавав грошові кошти і купив його разом із позивачем. Він вселився в будинок АДРЕСА_1 у якості члена сім'ї власника. Після переоформлення будинку на позивача вони також разом проживали та вели спільне господарство. У 2011 році він купив будинок АДРЕСА_2, де і проживає до теперішнього часу. До будинку позивача приходить приблизно 1 раз на тиждень, щоб провідати маму. Наміру проживати в спірному будинку в нього немає, але він надавав грошові кошти для придбання будинку, тому не може бути позбавлений права користування ним.

Свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_2 проживав у спірному будинку однією сімєю з власником. З 2011 року в будинку по АДРЕСА_1 не проживає.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до договору дарування від 04.11.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області за реєстровим номером 1-1111 (а.с.5-6) та витягу про державну реєстрацію прав від 10.11.2010 року № 27943866 (а.с.7), ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно телефонограми від 12.03.2015 року Управління Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно вникає з моменту державної реєстрації.

За ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користуванням цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд вважає встановленим факт не проживання відповідача понад року на спірній житловій площі, яка належить на праві власності позивачу, так як ці обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, та не заперечуються відповідачем.

Суд не може взяти до уваги пояснення відповідача про те, що він приймав участь у придбання житла, оскільки він у встановленому законом порядку не набув права власності на житловий будинок.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно задовольнити.

Керуючись ст. ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст. 319, 321, 328, 331, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 150 ЖК України ,суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та володіння майном.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя