Справа № 357/6212/15-ц Головуючий у І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/780/6224/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 03.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

03 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Вербової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконною постанови державного нотаріуса щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії та зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 18 червня 2009 року помер її батько ОСОБА_7, після чого відкрилась спадщина на 52/100 частки житлового будинку № 14 по вул. Тімірязєва в м. Біла Церква, співвласниками якого також є ОСОБА_6 та ОСОБА_5

У подальшому, вона звернулася до нотаріальної для отримання свідоцтва про право на спадщину після померлого батька за законом, але постановою нотаріуса від 25 квітня 2015 року їй було відмовлено в оформленні спадкових прав на майно та у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що у спадковій справі міститься заповіт ОСОБА_7, в якому заповів належну йому частину вищевказаного будинку його онуку ОСОБА_4

Вказує, що оскільки на час відкриття спадщини її син, онук спадкодавця, разом з ним не проживав та не звертався до нотаріальної контори для оформлення спадщини, то у такому разі вважає безпідставною відмовою нотаріуса в оформленні за нею права власності на спадкове майно за законом, через що просить скасувати вищевказану постанову нотаріуса, зобовязати його оформити спадкові права на вказану частину будинку та видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки спадкоємець ОСОБА_4, хоч і був зареєстрованим за місцем проживання спадкодавця, проте на момент його смерті разом з ним не проживав та не подавав заяви про прийняття спадщини, то її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскаржувана постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії була прийнята з дотриманням норм цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 червня 2009 року помер ОСОБА_7, батько позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 9, 32).

Після його смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку по вул. Тімірязєва, 14 в м. Біла Церква, яку ОСОБА_7 заповів ОСОБА_4, що підтверджується копією заповіту, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 13 січня 2000 року № 1-213 (а. с. 33).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено, визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 протягом трьох місяців з дня вступу рішення суду в законну силу (а. с. 14).

З матеріалів справи також вбачається, що 21 березня 2015 року позивачка звернулась до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, однак 25 квітня 2015 року постановою № 1006/02-31 державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_9 було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право власності на спадщину з посиланнями на ту обставину, що у спадковій справі міститься заповіт померлого ОСОБА_10 на частину житлового будинку № 14 по вул. Тімірязєва в м. Біла Церква (а. с. 11, 13).

Відповідно до вимог ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За правилами ч. 3 цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину.

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також в разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом мають особи, визначені в ст.ст. 1261-1265 ЦК України, відповідно до черговості спадкування.

Крім того, відповідно до п.п. 3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 295/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно до глави 13 вищевказаного Порядку та ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії зокрема якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України та в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки у діях нотаріуса при винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій не вбачається будь-яких порушень норм цивільного законодавства, щодо спадкування.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, а тому і не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: