АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

за участю секретаря: Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що він з ОСОБА_3 перебував з 8 січня 2000 року у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 вересня 2009 року їх шлюб було розірвано, після чого ОСОБА_3 виїхала до м. Макіївки Донецької області, де створила нову сім'ю і народила другу дитину, а їх неповнолітній син з моменту народження та по сьогоднішній день проживає разом з ним в належній на праві особистої власності ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1, де відвідує школу, гуртки і тягар його матеріального утримання повністю покладений на нього як батька. Маючи намір продати вказану квартиру ОСОБА_3 16 квітня 2013 року без його відома зняла з реєстрації за місцем свого на той час проживання сина, про що йому позивачу стало відомо лише 9 жовтня 2014 року. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року визнано протиправними дії Головного управління міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття з реєстрації ОСОБА_7 та зобов'язано поновити його реєстрацію за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, а на виконання вказаної постанови 23 січня 2015 року було поновлено реєстрацію ОСОБА_7 за вказаною адресою. Але потім йому стало відомо, що ще 20 жовтня 2014 року ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, продала вищевказану квартиру ОСОБА_4 в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», у звязку з чим на підставі ч. 6 ст. 203 і ст. 215 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення суду та задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2і ОСОБА_3 з 8 січня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 вересня 2009 року шлюб між ними розірвано.

На підставі договору дарування, посвідченого 25 березня 2005 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-833, ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності належала квартира АДРЕСА_2, де був зареєстрований її син ОСОБА_7, якого 16 квітня 2013 року вона зняла з реєстрації за вказаною адресою та зареєструвала його 26 квітня 2013 року в належному їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2013 року житловому будинку за адресою: Донецька область. м. Макіївка, вул. Литейна (Ливарна), 146, а 20 жовтня 2014 року уклала посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_2, відповідно до якого продала вказану квартиру ОСОБА_4.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_7 з реєстрації за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов'язано поновити реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_7 за вказаною адресою у зв'язку з недотриманням процедури зняття його з реєстрації, а саме, ненаданням письмової згоди батьком ОСОБА_2, після чого 23 січня 2015 року було поновлено реєстрацію ОСОБА_7 в зазначеній квартирі.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За статею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини;відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» також передбачено, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Виходячи з того, що на момент укладення 20 жовтня 2014 року спірного договору купівлі-продажу неповнолітній ОСОБА_7 не був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4 і не був її співвласником, а з 26 квітня 2013 року зареєстрований за іншою адресою в належному його матері - ОСОБА_3 на праві власності житловому будинку в м. Макіївка, тобто таким шляхом був забезпечений житловим приміщенням, та норми закону не вимагали отримання дозволу органу опіки і піклування для вчинення цього правочину, оскільки ним законні житлові права ОСОБА_7 не порушувалися, суд обґрунтовано відмовив в задоволені заявлених позивачем вимог, керуючись названими нормами закону.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про залишення судом без уваги дійсних обставин порушення законних прав ОСОБА_7 при укладенні спірного договору купівлі-продажуне відповідають матеріалам справи і фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь, повторного обґрунтування заявлених ним вимог з викладенням таких же самих обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, а посилання скаржника на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року, якою зобовязано державну міграційну службу поновити реєстрацію ОСОБА_7 в спірній квартирі, не може бути прийнято до уваги, оскільки цією постановою було поновлено таку реєстрацію лише у звязку з недотриманням процедури зняття неповнолітнього з реєстрації через ненадання письмової згоди батьком ОСОБА_2, а не у звязку з порушенням його права власності чи користування квартирою.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: