Номер провадження: 22-ц/785/1641/15
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Ващенко Л.Г., Плавич Н.Д.,

при секретарі - Максимець І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2014 року у цивільній справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси (далі - прокурор) в інтересах Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Приморська РА ОМР) до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3, про виселення з житлового приміщення, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3 про виселення та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року прокурор в інтересах держави в особі Приморської РА ОМР звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_4 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що на підставі рішення виконкому Центральної районної ради народних депутатів № 170 від 7 квітня 1989 року ОСОБА_7 (мати ОСОБА_5), отримала для тимчасового проживання, на склад сім'ї дві особи, одну кімнату загальною площею 10 кв.м. самостійної квартири АДРЕСА_2 та одну кімнату загальною площею 19, 48 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2010 року визнано недійсними свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 14 березня 2005 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_6, а також всі наступні договори відчуження вказаної квартири.

Посилаючись на те, що:

- правових підстав для проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в спірній квартирі немає;

- ОСОБА_5 не може вселитися у передану їй для тимчасового проживання квартиру АДРЕСА_1,

прокурор остаточно просив, на підставі ст.ст. 109, 116 ЖК України виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.1-2, 161-163).

У серпні 2011 року третя особа на боці позивача ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про виселення їх з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.ст. 109, 116 ЖК України, який в подальшому уточнила, посилаючись на ті ж самі обставини, що наведені у позові прокурора.

Крім того, зазначаючи, що після смерті матері, відповідачі у 2006 році вигнали її зі спірної квартири, вона підлягає вселенню в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ст. 92 ЖК України (т. 1 а.с.33-34, 145-146).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2011 року вказані позови об'єднано в одне провадження (т. 1 а.с. 57-58).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1 а.с. 201-204).

Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 5 та 23 грудня 2013 року позови прокурора та ОСОБА_5 в частині вимог до ОСОБА_6 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (т. 1 а.с. 172, 221).

Відповідач ОСОБА_4 на протязі 2011-2014 років в жодне судове засідання не з'явився, свого відношення до позовів не висловив. Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_8 позови прокурора та ОСОБА_5 не визнала і просила суд відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2014 року, з урахуванням ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2014 року про усунення описки, позов прокурора задоволено.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення та вселення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, а саме з кімнаті пл. 19,48 кв.м.

Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1, а саме в кімнату пл. 19,48 кв.м. (т. 1 а.с. 276, 278-281, 283).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права (т. 1 а.с. 291-295).

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представника Приморської РА ОМР, позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_4, представників ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, матеріали витребуваних цивільних, кримінальних та адміністративної справ, перевіривши законність та обгрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов прокурора в повному обсязі та позов ОСОБА_5 частково на підставі ст.ст. 4, 5, 64, 78, 98, 109 ЖК України та ст.ст.10, 15, 16, 190, 316-319, 321, 327, 391, 395 ЦК України, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що:

- ОСОБА_4 у спірній квартирі проживає без законних підстав та підлягає виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення;

- відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2010 року щодо права користування ОСОБА_5 кімнатою площею 19,4 кв.м. не підлягає доказуванню, а тому вона підлягає вселенню саме в цю кімнату, а ОСОБА_4 виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення.

Проте повністю погодитись з підставами позовів, які суд змінив з власної ініціативи, а також із висновком про виселення ОСОБА_4 із всієї квартири, неможливо з огляду на наступне.

Згідно матеріалам справи прокурор, заявивши позов в інтересах Приморської РА ОМР, та ОСОБА_5., які в подальшому уточнили свої позовні вимоги, просили виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, а ОСОБА_5 крім того вселити її в цю квартиру, на підставі ст.ст. 109, 116 ЖК України (т.1 а.с. 1-2, 33-34, 145-146, 161-163).

Тому саме в межах цих заявлених вимог та підстав суд вправі був вирішити спір.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, та проводиться добровільно або в судовому порядку.

Вказана стаття передбачає лише один виняток виселення громадян з жилих приміщень без надання іншого постійного жилого приміщення - у разі звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином жодна норма ЦК України, а також ЖК України, в тому числі й ст. 109 ЖК України, якими керувався суд, ухвалюючи рішення, не регулює спірні правовідносини щодо виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, предметом доказування у вказаній справі є встановлення правомірності підстав проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1, в тому числі в кімнаті, площею 19,48 кв.м.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5, з 1954 року проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2, яку отримала її матір ОСОБА_7 у 1953 р. (т. 1 а.с.159, т.2 а.с.76,180).

Вказаний будинок побудовано до 1917р. (т.2 а.с.127, 147). На підставі рішення виконавчого комітета Центральної народної ради народних депутатів № 105 від 19 лютого 1992 року будинок визнано вітхим, оскільки його фізичний знос складав 70,6 %, а моральний - 100% (т. 2 а.с.175,176-179).

Спірна квартира № 2, яка розташована в цьому будинку, була списана з балансу житлового фонду відповідно до рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 510 від 5 жовтня 1984 року (т. 2 а.с. 216-217, т. 3 а.с. 46).

Згідно рішення виконкома Центральної райради народних депутатів № 170 від 7 квітня 1989р. ОСОБА_7, на склад сім'ї 2 особи (їй та дочці ОСОБА_5), для тимчасового проживання, до підхода черги на отримання жилого приміщення, із пропискою за попереднім місцем проживання в 1 кімнатній квартирі, площею 10 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_2, надано 1 кімнатну площею 19,48 кв.м. загальної квартири № 2 цього ж будинку, визнаного вітхим рішенням виконкому № 826 від 14 липня 1978 року (т. 1 а.с. 240, 241).

Після смерті матері ОСОБА_5, яка не була зареєстрована в кв. АДРЕСА_1, особовий рахунок на себе не переоформила, проте право користування кімнатою 19,48 кв.м. не втратила (т.2 а.с. 216-217, т. 3 а.с. 41).

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі без відповідної реєстрації з 1990 року. За відомостями адресно-довідкового бюро УМВС України в Одеській області місце проживання відповідача взагалі не зареєстроване у м. Одесі та Одеській області (т.1 а.с. 14, 156).

Батьками ОСОБА_4, були ОСОБА_10, який помер у 2001 р., та ОСОБА_6, яка померла у 2013 р. (т. 1 а.с.201-205).

Згідно матеріалам справи ОСОБА_10 працював в ЖЄО Центрального району м. Одеси електриком та кровельщиком з 14 грудня 1989р. по 17 лютого 1997р., а ОСОБА_6 працювала там же та КП ДЄЗ "Центральне" двірником з 25 лютого 1999р. по 31 травня 2004р. (т. 2 а.с. 197, т. 3 а.с. 49-52, 81, 83-84, 103, 113).

Подружжя Рябовіл на квартирному обліку не перебувало, ордер на вселення в спірну квартиру їм не видавався та договір найму з ними не укладався (т. 2 а.с. 197-198).

ОСОБА_10 разом із дружиною ОСОБА_6 у 1989р. вселився у дві кімнати спірної квартири з усного дозволу посадових осіб ЖЄО Центрального району м. Одеси, де у них у 15 серпня 1990 року народився син ОСОБА_4, що підтверджено матеріалами витребуваних кримінальних справ, поясненнями ОСОБА_5, ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 121, т.3 а.с.4, 81, 83-84, 103, 113-114).

Доводи представника Приморської РА ОМР про те, що у райадміністрації відсутня інформація про надання подружжю ОСОБА_6 згоди на вселення у спірне приміщення є непереконливими.

Крім доказів, наведених вище, сам по собі факт праці ОСОБА_10 та ОСОБА_6 в системі ЖКГ на протязі 15 років (з 1989р. по 2004р), а також та обставина, що саме в цей період орган місцевого самоврядування не вирішив питання про їх виселення, також безперечно свідчить про те, що подружжя ОСОБА_10, а тим більше - їх син ОСОБА_4, який є єдиним відповідачем у справі, зайняли спірне жиле приміщення не самоправно.

Чинним законодавством передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера (ст. 61 ЖК України).

Оскільки єдиною підставою для вселення є ордер (ст. 58 ЖК України), то заселення жилих приміщень без ордера має вважатися самоуправним.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Враховуючи те, що:

- будинок АДРЕСА_1 був віднесений до категорії вітхих ще у 1982р. та не підлягав капітальному ремонту;

- у 1984 р. цей будинок був списаний з балансу житлового фонду,

виконавчий комітет районної в місті ради об'єктивно не мав права видавати ОСОБА_10 або ОСОБА_6 ордер на вселення у дві кімнати спірної квартири, а житлово-експлуатаційна організація укладати з ними договір найму.

За таких обставин правових підстав для задоволення позову прокурора та позову ОСОБА_5 щодо виселення ОСОБА_4 із всієї квартири на підставі ст. 116 ЖК України не вбачається.

Разом з тим колегя суддів вважає, що вказані позови підлягають задоволенню частково, а ОСОБА_4 повинен бути виселений із кімнати, площею 19, 48 кв.м. спірної квартири на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України, із вселенням в неї ОСОБА_5 виходячи з наступного.

Так, встановлено, що розпорядженням Приморської РА ОМР № 2691 від 16 серпня 2004 року вся квартира АДРЕСА_1 загальною площею 66,8 кв.м. була передана під відновлення ОСОБА_6, яка мала заказати проектну документацію капітально-відновлювального ремонту (т.1 а.с. 81).

Розпорядженням Приморської РА ОМР № 316 від 3 лютого 2005 року квартиру АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію після відновлювального ремонту (т. 1 а.с. 82).

Вказане розпорядження було прийнято в тому числі й на підставі внесення мастером дільниці № 5 КП ДЄЗ "Центральний" ОСОБА_11 та інженером-проектувальником КПФ "Содружество" ОСОБА_12 завідомо неправдивих відомостей щодо фактичного обстеження та обмірів вказаної квартири, складення та видачі ними завідомо неправдивих документів, (за що вони в подальшому були притягнуті до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК України) т. 3 а.с. 69-72, 125.

Постановою прокурора Приморського району м. Одеси від 24 березня 2008 року скасована постанова старшого слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відносно ОСОБА_6 щодо закриття кримінальної справи за ч.ч.1, 3 ст. 358 КК України від 6 березня 2008 року, проте в подальному жодних слідчих дій по справі не було виконано (т. 2 а.с. 136).

На підставі розпорядження Приморської РА ОМР №316 від 3 лютого 2005 року ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право власності від 14 березня 2005 року на квартиру АДРЕСА_1 (т. 3 а.с.4, 135).

В подальшому ОСОБА_6 розпорядилася вказаною квартирою та 18 травня 2005 року за нотаріально посвідченим договором подарувала ? частину цієї квартири ОСОБА_13, а іншу ? частину квартири за нотаріально посвідченим договором від 6 грудня 2005 року продала ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 26-27, 183).

18 серпня 2005 року ОСОБА_13 за нотаріально посвідченим договором подарував ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_15 кожному по 1/8 частині спірної квартири (т. 1 а.с. 186).

За наявності правовстановлючого документа на всю квартиру та використавши наведену вище схему її відчуження, скориставшись відсутністю ОСОБА_5, ОСОБА_6, 23 серпня 2005 року, разом з іншими особами самочинно, без відповідного судового рішення, вскрила замок кімнати, площею 19,48 кв.м., яка знаходилась у користуванні ОСОБА_5, та винесла всі її речі на подвір'я.

В подальшому розпорядженням Приморської РА ОМР № 3336 від 17 листопада 2005 року на підставі протестів прокурора скасовано розпорядження № 2691 від 16 серпня 2004 року та розпорядження № 316 від 3 лютого 2005 року (т. 1 а.с. 25).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_5 до виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та угод недійсними задоволенно частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 від 14 березня 2005 р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради серії ЯЯЯ № 070310 на ім'я ОСОБА_6

Визнано недійсним договір дарування від 18 травня 2005 р. на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_13

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 6 грудня 2005 р. на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Визнано недійсним договір дарування від 18 серпня 2005 р. на 3/8 частини кв. АДРЕСА_1 між ОСОБА_13 та ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 3-5).

Це рішення стало підставою для скасування відповідних реєстраційних записів на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_14 та ОСОБА_3 в КП "ОМБТІ та РОН" (т. 1 а.с. 6).

Враховуючи наведене та беручи до уваги, що право користування ОСОБА_5 кімнатою, площею 19,48 кв.м. було порушено з серпня 2005 року, воно підлягає відновленню шляхом виселення із неї ОСОБА_4 та вселення в неї ОСОБА_5

Доводи представників апелянта про те, що ОСОБА_5 втратила право користування цим жилим приміщенням є надуманими.

Дані про те, що орган місцевого самоврядування звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування кімнатою, площею 19,48 кв.м. в спірній квартирі, що з цього приводу є рішення суду, яке набрало законної сили, матеріали справи не містять.

З метою забезпечення виконання рішення суду про виселення ОСОБА_4 із кімнати, площею 19,48 кв.м. та вселення в цю кімнату ОСОБА_5, враховуючи те, що:

- прокурор та жодна із сторін не надали суду допустимі докази розташування вказаної кімнати в квартирі АДРЕСА_1;

- наявні у справі технічні паспорти не містять дані про кімнату, площею 19, 48 кв.м. (т. 2 а.с. 88-89, т. 3 а.с.132-134),

колегія суддів виходить з наступного.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1, виготовленого 5 жовтня 2004 року на замовлення ОСОБА_6, вказана квартира, має загальну площу 67,8 кв.м., в т.ч. жилу площу 50,9 кв.м. яка складається з трьох кімнат, площею 15,2 кв.м.; 23,1 кв.м. та 12,6 кв.м. відповідно (т. 2 а.с. 88-89).

Вказані дані шодо загальної та жилої площі трьох кімнат зазначені й в свідоцтві про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_6 від 14 березня 2005 року, яке в подальшому було скасовано судовим рішенням, про що викладено вище.

Разом з тим, в рамках розслідування кримінальної справи за звинуваченням ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 366 КК України було складено протокол огляду квартири АДРЕСА_1 та доручено спеціалісту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - Одеський НДІСЕ) надати висновок щодо технічного стану цієї квартири.

Відповідно до протокола огляду квартири № 2 від 27 лютого 2006 року, висновка спеціаліста Одеського НДІСЕ № 1232 від 22 лютого 2006 року та додатку № 1 до нього, загальна площа квартири становить 64,4 кв.м., в т.ч. жила - 45,6 кв.м., яка складається з чотирьох кімнат, площею 8,0 кв.м., 11,5 кв.м., 14,6 кв.м. та 11,5 кв.м. (т. 2 а.с. 220-230, т. 3 а.с. 128-130).

При дослідженні вказаних доказів в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_5 показала, що до виселення її у серпні 2005 року, вона займала кімнату, площею 19,8 кв.м., тимчасово розподілену нею же на дві кімнати, які у висновку спеціаліста та додатку № 1 до нього визначені як жила 6, площею 11,5 кв.м. та жила 4, площею 8, 0 кв.м.

За таких обставин ОСОБА_4 підлягає виселенню із кімнати, а ОСОБА_5 вселенню в кімнату, площею 19,48 кв.м. квартири, яка у висновку спеціаліста Одеського НДІСЕ про визначення технічного стану квартири № 1232 від 22 лютого 2006 року та додатку № 1 до нього визначена як жила кімната 6, площею 11,5 кв.м. та жила кімната 4, площею 8, 0 кв.м. (т. 2 а.с. 221-227, 230).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково також з огляду на наступне.

Порядок повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату врегульовано ст. 74 ЦПК України.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи є відомості про завчасне та належне повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи судом першої інстанції (т. 1 а.с. 273).

За таких обставин доводи апелянта про неналежне сповіщення її представника ОСОБА_8 до уваги не приймаються.

Вимоги ст. 320 ЦПК України не дозволяють суду апеляційної інстанції постановити окрему ухвалу відносно головуючої у справі судді, яка вкрай поверхово розглянула справу, що знаходилась в її провадженні понад три роки, переклавши свій обов'язок всебічно і повно з'ясувати обставини справи на апеляційний суд.

Керуючись ст. ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3, 4 ч. 1 ст.309, ст..313, ч. 2 ст. 314, ст..ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2014 року змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції.

Позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_4 про виселення з квартири задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з кімнати площею 19,48 кв.м., квартири АДРЕСА_1, яка у висновку спеціаліста Одеського науково- дослідного інституту судових експертиз про визначення технічного стану квартири № 1232 від 22 лютого 2006 року та додатку №1 до нього визначена як жила кімната 6, площею 11,5 кв.м. та жила кімната 4, площею 8,0 кв.м. (т. 2 а.с. 221-227, 230), без надання іншого жилого приміщення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення з квартири та вселення в квартиру задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з кімнати площею 19,48 кв.м., квартири АДРЕСА_1, яка у висновку спеціаліста Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про визначення технічного стану квартири № 1232 від 22 лютого 2006 року та додатку №1 до нього визначена як жила кімната 6, площею 11,5 кв.м. та жила кімната 4, площею 8,0 кв.м. (т. 2 а.с. 221-227, 230), без надання іншого жилого приміщення.

Вселити ОСОБА_5 в кімнату пл.19,48 кв.м. квартири АДРЕСА_1, яка у висновку спеціаліста Одеського науково- дослідного інституту судових експертиз про визначення технічного стану квартири № 1232 від 22 лютого 2006 року та додатку №1 до нього визначена як жила кімната 6, площею 11,5 кв.м. та жила кімната 4, площею 8,0 кв.м. (т. 2 а.с. 221-227, 230).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання чинності.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков