У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2015 Справа №607/19794/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого Стельмащука П.Я.

- при секретарі Музика О.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на бездіяльність державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, у якій просить суд зобов'язати другий відділ ДВС ТМУЮ винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у відповідності до п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник у скарзі посилається на те, що на виконанні у другому відділі ДВС ТМУЮ перебуває виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду по справі №2-9/2002 від 15.10.2013р. про зобов'язання ОСОБА_1 знести частину самовільно спорудженого гаража на земельній ділянці спільного користування, довжиною 3,22м і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_1 на межі земельної ділянки ОСОБА_2 і землі загального користування. 08.05.2009р. заявник відчужив належну йому ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 з належною частиною надвірних будівель і споруд. Окрім того, з 02.02.2011р. заявник знятий із реєстрації місця проживання АДРЕСА_1. Заявник вважає, що державний виконавець зобов'язаний повернути виконавчий документ стягувачу без виконання на підставі п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», так як у боржника (заявника) відсутнє майно, про яке йдеться у виконавчому документі.

Другий відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції подав суду письмове заперечення на скаргу, в якому вказав, що дії державного виконавця з виконання вищевказаного виконавчого документа відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження». Посилання заявника на п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, так як дана норма не застосовується до виконання рішень немайнового характеру. Просить відмовити у задоволенні скарги.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Постановою державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції ВП №44914190 від 30.09.2014р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-9/2002 виданого 15.10.2013р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про зобов'язання ОСОБА_1 знести частину самовільно спорудженого гаража на земельній ділянці спільного користування, довжиною 3,22м і демонтувати частину металевої огорожі, зведеної ОСОБА_1 на межі земельної ділянки ОСОБА_2 і землі загального користування. Згідно п. 2 резолютивної частини цієї постанови, боржнику надано строк для добровільного виконання до 07.10.2014р. Відповідно до п. 3 резолютивної частини постанови, роз'яснено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк, рішення буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій.

08.10.2014р. державним виконавцем складено акт про невиконання боржником рішення суду в наданий державним виконавцем строк.

Рішення суду не виконане і по даний час.

Згідно листа ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» №632/07-2, на запит державного виконавця, бюро повідомляє, що ОСОБА_2 є власником ? частки житлового будинку по АДРЕСА_1 яка зареєстрована за нею на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом Тернопільської міської ради 12.08.1994р.; ОСОБА_3 є власником ? частки житлового будинку по АДРЕСА_1 яка зареєстрована за нею на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4 08.05.2009р. за реєстр. №1911. Дана обставина, в частині власності ОСОБА_3, підтверджена також наявними в матеріалах справи копіями витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та договору дарування.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із вимогами ч. 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 5 статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч. 2 статті 1 Закону України «Про державну виконавчу службу», завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно статті 2 Закону України «Про державну виконавчу службу», правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.

Згідно ч. 1 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Згідно статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Державним виконавцем в ході виконавчого провадження, а також судом в ході розгляду даної скарги встановлено, що боржник ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1.

Проте, дана обставина не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно даної норми, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Однак, резолютивна частина виконавчого документа не передбачає звернення стягнення на майно боржника.

Вищевказаним виконавчим листом зобов'язано боржника ОСОБА_1 знести частину самовільно спорудженого гаража.

Виконання такого характеру виконавчого документа регламентується главою 7 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, згідно ч.ч. 1, 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

Таким чином, посилання заявника (боржника) на те, що має місце бездіяльність державного виконавця, яка проявляється у тому, що він не виносить постанови про повернення виконавчого документа відповідно до п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Також слід зазначити, що зміна боржником місця реєстрації свого проживання жодним чином не впливає на обов'язковість виконання вищевказаного рішення суду.

Відтак аналізуючи докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що доводи скаржника спростовані матеріалами справи за даною скаргою.

Згідно ч. 3 статті 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 383-389 ЦПК України, статтями, 47, 52, 75, 82 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий П.Я.Стельмащук