Справа № 376/2709/14 Головуючий у І інстанції Клочко В.М.
Провадження № 22-ц/780/1882/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь
Категорія 42 12.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі :

головуючого - судді Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області до ОСОБА_3, ОСОБА_1, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням ,-

встановила:

У листопаді 2014 року позивач Тхорівська сільська рада Сквирського району Київської області звернулась в суд з позовом, який мотивовано тим, що відповідачіОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі позивача та є комунальною власністю Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області.

З часу смерті матері відповідачів - ОСОБА_4, яка проживала в одній із кімнат будинку, а саме з 31.10.2001 року, відповідачі не проживають у житловому будинку, не утримують його у належному стані, не роблять поточні та капітальні роботи у зв'язку з чим вказана кімната стала непридатна для проживання, а саме в кімнаті відсутні вікна, електропроводка, зірвана підлога, пічне опалення зруйноване, тощо.

На підставі ст. 72 ЖК України позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за АДРЕСА_1.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 рокупозов задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_1 такими, що втратили право на користування житловим будинком за АДРЕСА_1.

Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального права, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яке просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не проживав у спірному приміщення у зв»язку з його роботою в інших населених пунктах України та збиранням коштів на його ремонт.

Законним і обґрунтованим, відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі з 2001 року не проживають у спірному житловому приміщенні, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання відповідачів зареєстроване у житловому будинку АДРЕСА_1, однак із копії особового рахунку № НОМЕР_1 адреса домогосподарства, де значаться відповідачі, вказана інша - квартира АДРЕСА_1, який має всього 10 квартир згідно з оціночним актом на будівлю АДРЕСА_1 ( а.с. 7, 22-25).

Разом з тим матеріали справи не містять копій паспортів відповідачів з відміткою про зареєстроване місце проживання або інформації про місце проживання відповідачів, наданих відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб.

Також відсутні документи ( ордер, договір, тощо) на підставі яких у відповідачів виникло право користування спірним будинком.

Отже, матеріали справи не містять достовірних даних про наявність у відповідачів право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1, однак суд першої інстанції на підставі неповно і всебічно з'ясованих обставин визнав відповідачів такими, що втратив право користування вказаним жилим будинком.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав відсутності понад шість місяців у цьому житловому приміщенні, якщо вони були відсутні протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В матеріалах справи є акт перевірки факту непроживання відповідачів у спірному будинку з 2001 року, погоджений головою Тхорівської сільради у якому не зазначено дату його складання ( а.с.5).

Таким чином, суд першої інстанції , визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, керувався тим, що вони не проживали у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, проте на порушення ст. ст. 212, 214 ЦПК України, не навів мотивів та доказів на підтвердження зазначеного висновку. Висновки про те, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають із 2001 року, ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Зі змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підвтерджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як роз»яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову у практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5, 07.02.2014 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що спірний будинок АДРЕСА_1, є комунальною власністю позивача, що підтверджено довідкою самого ж позивача - Тхорівської сільської ради, від 27 березня 2014 року, що є недопустимим доказом наявності у позивача права власності на будинок.

Суд не перевірив, чи прийнятий житловий будинок у комунальну власність, та чи здійснює позивач будь-які повноваження щодо розпорядження спірною квартирою, та не врахував отримані результати при ухваленні судового рішення

Даних про власника чи наймача квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Враховуючи, що саме власник має право ставити питання про визнання особи втратившим право користування жилим приміщенням, колегія суддів ввважає, що позивач не довів факту порушення своїх прав як власника спірного житла.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області до ОСОБА_3, ОСОБА_1, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Стягнути з Тхорівської сільської ради Сквирського району Київської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :