АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7741/15 Головуючий 1 інст. Омельченко К.О.
Справа № 638/274/15-ц Доповідач Бурлака І.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» листопада 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним, застосування наслідків нікчемності недійсного правочину, повернення квартири у власність позивачу, скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, поновлення порушеного права власності позивача,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним та уточненим позовом до ОСОБА_3.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу та державної реєстрації від 18 липня 1995 року належить квартира АДРЕСА_1.

Зазначив, що в спірній квартирі неправомірно мешкає ОСОБА_3

Просив визнати договір купівлі-продажу квартири № 1, яка знаходиться в м. Харкові по вул. Деревянка, буд. № 3-В, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 реєстровий номер 5221 таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14 жовтня 2011 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 реєстровий номер 5221, а саме повернути у власність квартиру № 1, яка знаходиться в м. Харкові по вул. Деревянка, будинок № 3-В, позивачу ОСОБА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 5221; визнати що ОСОБА_1, як єдиний власник квартири АДРЕСА_4 в м. Харкові, має виключне право володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою на свій розсуд; визнати, що відповідачка ОСОБА_3 не має права володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою № 1 в будинку № 3-В по вул. Деревянко в м. Харкові, поновити порушене право власності ОСОБА_1 шляхом витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3

Рішенням Дзержинського районного суду Харківської області від 23 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки він не є власником спірної квартири, його права не порушено

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 липня 1995 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири № 1 в будинку № 3-В в м. Харкові за 657000 карб.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 УРСР, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, договір купівлі-продажу підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_6 народних депутатів.

Виходячи з вимог ст. 227 УРСР право власності на нерухоме майно виникає з моменту реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_6 народних депутатів, тому висновок суду стосовно того, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири є хибним.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що суд першої інстанції розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позову вбачається, що вимога щодо визнання договору купівлі-продажу від 18 липня 1995 року недійсним ОСОБА_1 не заявлялась, зустрічний позов не предявлявся, тому відмова в задоволенні позову позивачу з цих підстав є незаконною.

Частиною 1 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У статті 228 ЦК надасться перелік дій, які розцінюються як такі, що порушують публічний порядок, а саме: якщо правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення чи ушкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правами і свободами людини і громадянина, закріпленими у Конституції України, зокрема є: право на житло (ст. 47) та на недоторканність житла (ст. 30); право на особисте і сімейне життя (ст. 32); свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України (ст. 33); право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34); право на свободу об'єднання у політичні партії та громадські організації (ст. 36); право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ст. 41); право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42); право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (ст. 50) та ін.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року вказується, що такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України): правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Спрямованість правочину, що порушує публічний порядок, визначається встановленням мети відповідного волевиявлення на момент його здійснення.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 липня 2014 року, якою змінено вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2013 року встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_10 визнано винними в тому, що вони, оформивши договір купівлі-продажу за підробленим паспортом, виданим на імя власника зазначеної квартири ОСОБА_1, в якому було вклеєно фотографію ОСОБА_11, 14 жовтня 2011 року продали спірну квартиру ОСОБА_3 за 232000,00 грн. За цим вироком стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 227449,00 грн.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 пояснили, що грошових коштів від ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вони не отримували. Виконавче провадження закінчено без виконання 22 вересня 2015 року.

ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснила, що вона є власником за оспорюваним договором купівлі-продажу, в квартирі на теперішній час ніхто не проживає.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що в рамках кримінального провадження стягнуто з засуджених на користь ОСОБА_1 227449,00 грн., тому в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити, судовою колегією не приймаються, оскільки реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору). В нашому випадку можливе витребування майна тільки шляхом віндикації. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15), від 24 червня 2015 року (справа № 6-251 цс15), 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203 цс15), 04 листопада 2015 року (справа № 6-1920цс15).

Виходячи з того, що зазначений правочин порушує публічний порядок, (право на житло), укладений з метою настання неправомірних наслідків, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 5221 недійсним, таким, що порушує публічний порядок, визнання за ним право власності на спірну квартиру, витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 є обґрунтованими.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»), у звязку з чим позов ОСОБА_1 в частині скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладений 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 5221 недійсним, таким, що порушує публічний порядок.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5.

Витребувати квартиру АДРЕСА_5 з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії