У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Максимчук З.М., Григоренка М.П.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

за участю

позивачки ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 2300 (дві тисячі триста) доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 10 жовтня 2014 року становить 29 740 (двадцять дев'ять тисяч сімсот сорок) грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2200 (дві тисячі двісті) грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 297 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки судом було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що жодних договорів між нею та позивачкою не було укладено, коштів в борг вона у позивачки не брала, взагалі позивачку не знає та бачила її лише один раз, розписку вона дійсно писала але для іншої людини, а саме для ОСОБА_5, в якого позичала кошти, однак розписку він не взяв, оскільки сума позики була іншою ніж зазначена в розписці, що останній і підтвердив в судовому засіданні.

Звертає увагу, що до позивачки розписка потрапила випадково, можливо при передачі документів у нотаріуса на оформлення квартири на батька, в ній відсутні відомості про особу позикодавця, хоча позивачці було відомо як оформляється боргова розписка, однак остання зовсім не знаючи її не зобов'язувала написати розписку належним чином.

Вказує, що суд не взяв до уваги свідчення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які давали пояснення про походження розписки та ту обставину, як вона опинилась в позивачки, а навпаки прийняв до уваги свідчення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 незважаючи на те, що вони є близькими родичами позивачки та мають пряму зацікавленість у вирішенні даної справи на користь їхньої матері.

Доводить про помилковість посилання суду на копію договору завдатку купівлі-продажу квартири оскільки сторонами вказаного договору є позивачка та ОСОБА_9, а тому твердження позивачки про те, що розписка написана мною у зв'язку з ніби-то неотриманням всіх коштів у повній мірі від продажу квартири ОСОБА_9 не відповідає дійсності, в розписці від 11 квітня 2013 року позивачка та інші співвласники зазначали про отримання коштів за продаж квартири та відсутність претензій до ОСОБА_9

Стверджує про недоведеність позивачкою витрат та правову допомогу, в квитанції долученій до матеріалів справи не зазначається по якій саме справі були отримані кошти адвокатом, відсутня платіжка про перерахування даних коштів на рахунок адвоката та розрахунок понесених витрат.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в позові за безпідставністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та відповідачкою виникли договірні зобов'язання за договором позики на підставі розписки від 11.04.2013 року за якою ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути кошти в сумі 2300 доларів США на протязі одного року, тобто у строк до 11.04.2014 року.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи позов виходив з вимог ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України щодо укладення договору позики, його форми та обов'язку позичальника повернути позику, а також з не надання представником відповідачки жодного доказу, який спростовував би дійсність розписки, а тому відсутність підстав не вважати її правочином.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Колегія суддів виходить з того, що відповідачка не оспорювала договору позики, який викладено у розписці, позову про визнання її недійсною не пред'являла, судом ця розписка недійсною не визнана, а отже, виходячи з положень ст.204 ЦК України про правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним та з урахуванням, встановлених ст.ст.10,60 ЦПК України, засад змагальності суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність позову.

Такий висновок відповідає ст.1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення на користь позивачки витрат понесених нею на правову допомогу.

Задовольняючи вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходив з доведеності вказаних витрат.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст.84,88 та ст.30 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Відповідно до п.3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ від 15 грудня 2004 року №637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.

В матеріалах справи є договір про надання правової допомоги укладений між адвокатом та позивачкою від 10 жовтня 2014 року (а.с.4) та чек №10 від 10 жовтня 2014 року (а.с.9) про внесення позивачкою грошових коштів адвокату в сумі 2200 грн. за надання правової допомоги.

Під час апеляційного розгляду представником позивачки надано акт виконаних робіт, про що не заперечувала відповідач та її представник та прийнятим судом на підтвердження вчинених дій у наданні правової допомоги позивачці у даній справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий Ю.М.Рожин

Судді З.М.Максимчук

М.П.Григоренко