21.07.2015 Провадження по справі № 2/380/197/15
Справа № 380/804/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лісовенка П.І.

при секретарі Романовській Л.І.

з участю представника адвоката Неживка І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №001182 від 22.01.2015 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з відповідача кошти в сумі 32000грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2015 року з відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №001182, предметом якого є трактор Jinma 264Е. Детально ознайомившись з вказаним договором, виявив, що ціна трактора зазначена в додатках №1, №2 до договору відрізняється від ціни зазначеної в п.8.2 договору. Вважає, що під час підписання договору представник відповідача ввів його в оману щодо ціни товару, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та підставою для визнання договору недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 22.01.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №001182, предметом якого є трактор Jinma 264Е. (а.с.6-14).

На виконання умов даного договору позивачем 22.01.2015 року сплачено ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти в сумі 32015грн. 82коп., що підтверджується копією квитанції №к13/М/77 від 22.01.2015 року. (а.с.15).

05.02.2015 року позивач звернувся із заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо повернення коштів, які були сплачені за умовами договору.(а.с.17).

Із відповіді ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на заяву позивача ОСОБА_2 вбачається, що відповідно до договору позивачем було сплачено адміністративний платіж в розмірі 12863,30грн. та аванс в сумі 19152,52грн. Вартість предмету лізингу на момент укладання договору зафіксована в п.8.2 договору. За умовами договору сплачений адміністративний платіж в сумі 12863,30грн. не повертається, повертаються лише авансові платежі. Умови договору є обов'язковими для виконання усіма його сторонами.(а.с.18).

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати:суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п.1.2 договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу на момент укладання договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.8.2 договору фінансового лізингу, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору, за цим договором становить 7781 доларів США 79 центів, що еквівалентно на дату укладання договору 128633грн.

Відповідно до п.9.1 договору фінансового лізингу, авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у специфікації.

Відповідно до п.9.2 договору фінансового лізингу, лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах викладених у даному договорі, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, які визначені в додатку №1 до даного договору.

Таким чином, виходячи зі змісту укладеного сторонами договору фінансового лізингу, волевиявлення позивача в момент укладання договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, що підтверджується його підписами на кожному аркуші договору, а отже, сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі істотних умов.

Щодо здійснення представником відповідача нечесної підприємницької практики під час укладання договору, то суд вважає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Однак, позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, що під час укладання договору відповідач вчиняв дії, що ввели його в оману, зокрема щодо ціни предмета договору.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тому, посилання позивача на те, що він не читав зміст договору, оскільки, не мав окулярів, не є підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що матеріалами справи не підтверджений факт укладення між сторонами договору фінансового лізингу внаслідок здійснення нечесної підприємницької практики, а позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірних дій відповідача щодо навмисного введення його в оману не надано, тому, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.11, 15, 60, 209, 212-215, 217,218, 294 ЦПК України, ст.ст. 638,806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Тетіївський районний суд Київської області.

Суддя: П.І.Лісовенко