Справа №467/1507/15-ц 30.11.2015 30.11.2015 30.11.2015
Провадження №22-ц/784/2898/15
Головуюча першої інстанції: Кологрива Т.М.
Категорія - 27 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
У Х В А Л А

Іменем України

30 листопада 2015 р. м. Миколаїв

Колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем - Тищенком Л.С.

з участю:

відповідача - ОСОБА_3

представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23.10.2015 р., у справі за

позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

16.08. 2015 р. ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка зазначала, що 29 березня 2014 р. за договором позики, який укладений у простій письмовій формі надала відповідачу 66000грн., що було еквівалентно 6000 дол. США в борг строком на один рік.

Факт передачі грошей позичальнику підтверджується його підписом у зазначеному договорі.

Після спливу цього терміну відповідач своїх зобовязань не виконав і станом на час звернення з позовом грошей не повернув, заборгувавши їй 66000 грн., що за курсом НБУ на час звернення з позовом, еквівалентно 6000 дол. США

Посилаючись на ці обставини та умови договору, якими передбачено врахування інфляційних втрат, в разі несвоєчасного виконання грошового зобовязання, позивачка просила про стягнення зазначеної суми з врахуванням індексу інфляції у розмірі 112564 грн., стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 16986 грн., трьох відсотків річних у розмірі 830грн., а всього -130 380 грн.

Позивачка також вимагала відшкодування судових витрат у розмірі 1303 грн. 80 коп.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23.09.2015 р. постановлено про часткове задоволення позову

Зокрема цим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивачки 66000 грн. основного боргу, 12978 грн.53 коп. інфляційних втрат, 813 грн. 69 коп. річних та 16985 грн. 85 коп., а всього 96778 грн. 07 коп.

Відшкодовані витрати позивачки на судовий збір у розмірі 967 грн. 78 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на відсутність у договорі його підпису, яким би підтверджувався факт отримання грошей в борг.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи цивільні спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо не доведено обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення для відхилення цих заперечень проти позову.

За положеннями статей 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсності, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обовязки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобовязання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Вищенаведені вимоги закону у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 207 ЦК України вимога щодо письмової форми правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано не лише в одному або кількох документах, підписаних сторонами (стосовно юридичних осіб підпис суб'єктів, уповноважених на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, скріплюється печаткою), а й у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Письмовій формі відповідає правочин у електронному вигляді, якщо він вчинений із дотриманням вимог ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" і ЗУ "Про електронний цифровий підпис".

За чинним законодавством України в окремих випадках вимагається нотаріальне посвідчення правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань, а також його державна реєстрація.

В силу положень ст. ст. 1046, 1048, 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не передбачено договором або законом.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобовязання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обовязку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобовязання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте і в цьому випадку, рішення суду повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Воно не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними та допустимими засобами факт укладення в письмовій формі договору позики, за яким позивачка передала, а відповідач отримав 66000 грн. під зворотнє зобовязання останнього повернути таку ж суму грошей не пізніше одного року, починаючи з наступного дня від дня укладення договору та отримання грошей, а саме від 29.03.2014 р. (а.с.-10)

Відповідач не виконав зобовязання щодо повернення боргу не пізніше 29.03.2015 р. та взятих у позику грошей не повернув, що відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК є підставою вимоги щодо повернення боргу.

Залишок боргу складає 66000 грн.

Суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, дав належну оцінку наданим доказам та виходячи з доведеності факту порушення грошового зобовязання та відсутності доказів його належного виконання ухвалив правильне та обґрунтоване зібраними доказами рішення про стягнення боргу з врахуванням інфляційних втрат, трьох відсотків річних та процентів на які має право кредитор відповідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів отримання позики, не заслуговують на увагу, оскільки договір позики є реальним правочином, який вважаться укладеним з моменту передання грошей.

З тексту п.1 Договору позики, оригінал якого міститься у матеріалах справи видно, що позичальник прийняв до підписання договору в борг 66000 грн.

В п.7 договору позичальник своїм підписом засвідчив факт одержання грошей та укладення договору.

Інші доводи також не підлягають врахуванню, оскільки не спростовують висновків суду та не впливають на результат вирішення справи.

Встановлене не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23.10.2015 р. залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2