АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №666/2726/15-ц Головуючий в І інстанції Іванищук А.А.
Провадження №22-ц/791/3143/15 Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року грудня місяця 02 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_1
Суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретар ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до приватного підприємства «Ріклі», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг, -

В С Т А Н О В И Л А:

15 травня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.12.2012 року між ним і приватним підприємством «Ріклі» був укладений договір про фінансовий лізинг, за умовами якого він зобовязався передати у розпорядження ПП «Ріклі» обєкт лізингу транспортний засіб типу VW Golf Plus 1.6 I TDI, 2012 року виробництва , а останній зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів шляхом здійснення платежів відповідно до договору та графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів на загальну суму, що становить 29 426,81 доларів США, не враховуючи авансового платежу 10 426,81 доларів США.

Відповідачка ОСОБА_5 виступила поручителем приватного підприємства згідно умов поруки, які є невідємною частиною договору.

Лізингоодержувач, починаючи з грудня 2013 року порушував взяті на себе зобовязання щодо своєчасної сплати щомісячних лізингових платежів, а з квітня 2014 року припинив виконувати свої зобовязання за договором, загальна сума невиконаних грошових зобовязань складає 19 648,42грн.

Підприємству направлялися нагадування про несплату, а 19.06.2014 року договір позивачем було розірвано на підставі п.12.7 договору. ПП «Ріклі» добровільно предмет лізингу не повернуло.

У звязку із припиненням та порушенням умов договору позивачу були завдані збитки, які складаються із: основної суми заборгованості 19 648,42грн., збитків у сумі 171 657,50грн., штрафу у сумі 1 901,72грн., пені у сумі 1 799,22грн., 3% - у сумі 539,76грн., інфляційних втрат 8 037,37грн., процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 2 307,84грн. та неустойки у сумі 73 210,98грн.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів всю витребувану ним суму збитків, а також судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 жовтня 2015 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до приватного підприємства «Ріклі», ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з приватного підприємства «Ріклі», ОСОБА_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 177 124,66грн. в рахунок відшкодування заборгованості, яка станом на 15.05.2015 року складається з: 19 648,42грн. сума несплачених лізингових платежів; 139 508,02грн. збитки; 1 901,72грн. штраф; 1 799,22грн. пеня; 539,76грн. 3% річних; 1 419,68грн. інфляційні збитки; 2 307,84грн. проценти за користування чужими грошовими коштами; 10 000грн. неустойка за несвоєчасне повернення обєкту лізингу.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати по 885,62грн. з кожного.

В решті відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення 139 508,02грн. збитків, 539,76грн. 3% річних, 2 307,84грн. процентів за користування чужими грошовими коштами і 10 000грн. неустойки, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні цих вимог.

На апеляційну скаргу представник товариства подав письмові заперечення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 і її представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, представник ТОВ «Порше Лізинг Україна», просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 11 грудня 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та приватним підприємством «Ріклі» укладено договір про фінансовий лізинг, за умовами якого товариство зобовязалося передати у розпорядження лізингоодержувача обєкт лізингу транспортний засіб VW Golf Plus 1.6 I TDI, 2012 року випуску, а підприємство зобовязалося прийняти обєкт лізингу та оплатити його шляхом здійснення платежів відповідно до умов договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невідємну частину договору на загальну суму 29 426,81 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму 10 426,81 доларів США.

ОСОБА_5 виступила поручителем ПП «Ріклі» згідно Умов поруки, які є невідємною частиною договору.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.9 договору про фінансовий лізинг лізингоодержувач сплачує лізингові платежі у терміни, визначені у графіку покриття витрат та виплату лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невідємну частину договору.

Однак, взяті на себе зобовязання приватне підприємство «Ріклі» не виконувало та не здійснило наступні платежі, а саме:

за квітень 2014 року 6 402,35грн.,

за травень 2014 року 6 564,38грн.,

за червень 2014 року 6 681,69грн., які повинно було сплачувати до 15 числа кожного місяця.

Загальна сума заборгованості за несплаченими лізинговими платежами складає 19 648,42грн.

У звязку з неналежним виконанням приватним підприємством своїх зобовязань за договором позивачем направлялися нагадування про несплату, а в останньому від 05.06.2014 року, крім вимоги про сплату заборгованості, поставлено питання про повернення обєкту лізингу та повідомлення про відмову від договору, яке отримане відповідачем ПП «Ріклі» 21.06.2014 року, а відповідачкою ОСОБА_5 13.06.2014 року.

Оскільки згідно нагадування від 05.06.2014 року відповідачі зобовязані повернути обєкт лізингу впродовж 10 робочих днів від дня отримання повідомлення, то днем повернення лізингу є 04 липня 2014 року.

Однак і зазначена вимога позивача відповідачами добровільно виконана не була.

Рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 19 648,42грн. суми невиконаних грошових зобовязань за несплаченими лізинговими платежами; 1 901,72грн. штрафу; 1 799,22грн. пені; 1 419,68грн. інфляційних витрат апелянтом не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

Що стосується рішення суду в частині стягнення з відповідачів збитків у сумі 139 508,02грн. у вигляді упущеної вигоди та реальних збитків, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки),

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктом 4 ч.1 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

У пункті 12.9 договору про фінансовий лізинг зазначено, що у разі, якщо «Порше Лізинг Україна» вимагає повернення обєкта лізингу, лізингоодержувач зобовязаний повернути обєкт лізингу за свій власний рахунок впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

В цей же строк лізингоодержувач сплачує ТОВ «Порше Лізинг Україна» будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано в результаті продажу обєкту лізингу або якщо обєкт лізингу залишився у власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» ринковою вартістю обєкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою ТОВ «Порше Лізинг Україна» та має бути відшкодована лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства.

Зобовязання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодежувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу (розірвання контракту).

Отже, за умовами договору у разі розірвання договору та продажу лізингодавцем предмету лізингу вартість його визначається сумою грошових коштів, що була фактично отримана в результаті продажу предмета лізингу.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що вартість предмета лізингу за встановлених обставин мала бути визначена професійним оцінювачем не відповідає умовам договору.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем після розірвання договору предмет лізингу був проданий згідно з договором купівлі-продажу від 02.02.2015 року з ТОВ «Карпатиавтоцентр» за 326 566,70грн.

А оскільки на дату повернення транспортного засобу залишилися невиплаченими ПП «Ріклі» лізингові платежі у розмірі 22 346,80 доларів США, еквівалентних 455 874,72грн., то сума збитків у вигляді упущеної вигоди складає 129 308,02грн.

Таким чином в цій частині доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Також відповідно до пункту 16.1 договору незалежно від завершення виконання цього договору або проведення операцій, запланованих в рамках цього договору, витрати та збитки (включаючи ті з них, що повязані з виплатою гонорарів за юридичні та фінансові консалтингові послуги), завдані у звязку з укладенням або виконанням цього контракту, а також операціями, запланованими в рамках виконання цього контракту, відшкодовуються стороною, яка завдала такі збитки.

Оскільки саме відповідач ПП «Ріклі» порушив умови договору фінансового лізингу, то позивач змушений був стягувати заборгованість, повертати обєкт лізингу для чого поніс витрати на надані йому послуги ТОВ «Юридична компанія «Тріпп Сі» по вчиненню виконавчого напису нотаріуса, підготовки документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення обєкта лізингу, на що витрачено 4 200грн., що підтверджується долученими до справи доказами /а.с. 58-62, 88-96).

Окрім того позивач знаходиться у договірних відносинах з ТОВ «Юридична фірма ОСОБА_2 і партнери», яке надає йому юридичні послуги /а.с. 97-102/.

Додатковою угодою від 26 березня 2015 року погоджено надання юридичних послуг щодо консультування, підготовки процесуальних документів та участі у судових засіданнях стосовно справи про стягнення всіх належних до сплати платежів з ПП «Ріклі». Вартість послуг становить 6 000грн., що підтверджується наявними у справі доказами /а.с. 107-109/.

Зазначені вище витрати, а саме: 4 200грн. і 6 000грн. є прямими збитками, які передбачені умовами договору, і тому підставно стягнуті з відповідачів на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» і відповідно доводи апеляційної скарги і в цій частині не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що передбачене ст..625 ЦК України стягнення 3-х процентів річних є платою, а не відповідальністю за порушення грошового зобовязання, а також те, що це зобовязання за своєю правовою природою підпадає під визначення пені, то колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають змісту ст.625 ЦК України, а також правовим висновкам, даним Верховним Судом у своїх постановах і, зокрема, від 01.10.2014 року №113цс14, де зазначено, що ця норма закону є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому стягуючи з відповідачів 3 проценти річних за невиконання щомісячних грошових зобовязань у період з 15.04.2014 року по 15.06.2014 року у сумі 539,76грн., суд постановив законне і обґрунтоване рішення.

Згідно з ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 356 цього Кодексу).

Твердження позивача про те, що не виконавши вчасно грошові зобовязання у розмірі основної суми заборгованості відповідно до договору, ПП «Ріклі» фактично утримував грошові кошти без достатньої правової підстави, а отже користувався чужими грошовими коштами, колегія суддів вважає такими, що не узгоджуються з вимогами ст.1212 ЦК України, тому підстав для стягнення з відповідачів процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 2 307,84грн. у суду першої інстанції не було.

В цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Такими, що заслуговують на увагу та підлягають задоволенню є і доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення 10 000грн. неустойки за несвоєчасне повернення обєкта лізингу з підстав, заявлених позивачем, а саме ст.785 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлені законом.

Наслідки неналежного виконання договору фінансового лізингу зі сторони лізингоодержувача визначені у ст.10 цього ж Закону, зокрема у пункті 6, який передбачає право лізингодавця на відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що положення ч.2 ст.785 ЦК України про відповідальність наймача у разі неповернення предмета найму не застосовуються до правовідносин, які виникають із договору фінансового лізингу, оскільки останні регулюються спеціальним законом.

Саме така правова позиція висловлена Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України у постановах від 18 грудня 2012 року №3-68гс12, від 29 січня 2013 року №3-70гс12, від 17 вересня 2013 року №3-25гс13.

Таким чином, не врахувавши особливостей наслідків порушення договору фінансового лізингу, встановлених Законом України «Про фінансовий лізинг», суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 785 ЦК України, тому в цій частині судове рішення також підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, в силу ст.ст.22,625,785,1212,1214 ЦК України, ст.ст. 2,10 Закону України «Про фінансовий лізинг», колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 жовтня 2015 року в частині солідарного стягнення з приватного підприємства «Ріклі» і ОСОБА_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 2 307,84грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 10 000грн. неустойки за несвоєчасне повернення обєкта лізингу скасувати і ухвалити нове.

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис ОСОБА_1

Судді: підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук