У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом та, враховуючи уточнення позовних вимог, просила провести розподіл між сторонами спільного майна подружжя, а саме: визнати за нею право власності на нежитлове приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1, площею 111,5 кв. м, яке складається з приміщення площею 28,1 кв. м, приміщення площею 33,2 кв. м, приміщення площею 13,1 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридора площею 3,5 кв. м, кладової площею 1,5 кв. м, приміщення площею 26,8 кв. м, коридора площею 3,9 кв. м, а за ОСОБА_7 визнати право власності на автомобіль «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1.

У квітні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати за ним право особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення магазину (літера «А-5») за адресою: АДРЕСА_1, площею 111,5 кв. м, яке складається з приміщення площею 28,1 кв. м, приміщення площею 33,2 кв. м, приміщення площею 13,1 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридора площею 3,5 кв. м, кладової площею 1,5 кв. м, приміщення площею 26,8 кв. м, коридора площею 3,9 кв. м.

На обґрунтування заявлених позовів сторони посилалися на те, що домовленості про поділ зазначеного майна між ними не досягнуто.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Виділено ОСОБА_6 та визнано за нею право власності на нежитлове вбудоване приміщення (літера «А-5») за адресою: АДРЕСА_1, площею 111,5 кв. м, яке складається з приміщення площею 28,1 кв. м, приміщення площею 33,2 кв. м, приміщення площею 13,1 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридора площею 3,5 кв. м, кладової площею 1,5 кв. м, приміщення площею 26,8 кв. м, коридора площею 3,9 кв. м.

Залишено ОСОБА_7 та визнано за ним право власності на автомобіль «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на нежитлове вбудоване приміщення (літера «А-5») за адресою: АДРЕСА_1, площею 111,5 кв. м, яке складається з приміщення площею 28,1 кв. м, приміщення площею 33,2 кв. м, приміщення площею 13,1 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридора площею 3,5 кв. м, кладової площею 1,5 кв. м, приміщення площею 26,8 кв. м, коридора площею 3,9 кв. м.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього ж суду.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 змінено в частині правового обґрунтування відмови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 07 липня 1993 року по 07 березня 2007 року сторони перебували у шлюбі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2007 року шлюб між сторонами розірвано.

Судами встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини у листопаді - грудні 2005 року.

Судами визначено обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення ведення спільного господарства, яке є спільною сумісною власністю подружжя:

житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2, зареєстрований на ім'я ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2005 року, реєстраційний № 1607;

3/142 частини будівлі гуртожитку АДРЕСА_1, зареєстрованих на ім'я ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу МаксименкоО.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3192, площею 109,0 кв. м, саме до його переобладнання.

У порушення вимог ст. 65 СК України ОСОБА_7 здійснив 21 вересня 2007 року відчуження житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, без згоди позивача, за 93 703 грн. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 21 вересня 2007 року ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_9 прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_2. Продаж вчинено між сторонами за 93 703 грн. Вказаний договір посвідчений 21 вересня 2007 року державним нотаріусом Першої нікопольської державної нотаріальної контори Ткачовою Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2-2530 та зареєстрований КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 12 листопада 2007 року.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2009 року узаконено самовільно проведене переобладнання нежитлового вбудованого приміщення А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та складається із: приміщення площею 28,1 кв. м, приміщення площею 33,2 кв. м, приміщення площею 13,1 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридора площею 3,5 кв. м, кладової площею 1,5 кв. м, приміщення площею 26,8 кв. м, коридора площею 3,9 кв. м, а всього площею 111,5 кв. м та визнано за ОСОБА_7 право власності на вказане нежитлове вбудоване приміщення після переобладнання.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_7 у зв'язку з виробничою необхідністю з метою поліпшення умов виробництва та комерційної діяльності у 2008 році провів переобладнання нежитлового приміщення під магазин, вказане приміщення використовується ним у підприємницькій діяльності.

Автомобіль «Хюндай Н200», державний номерний знак НОМЕР_1, є особистою приватною власністю ОСОБА_7, оскільки був набутий ним 17 березня 2007 року, хоча і до офіційного розірвання шлюбу, однак вже після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи за нею право власності на спірне нежитлове приміщення, суд першої інстанції виходив із неможливості його розподілу на два окремі приміщення, а також того, що остання указане приміщення використовує для здійснення своєї підприємницької діяльності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач просила суд відступити від засад рівності при поділі спільного майна та виділення частки з тих підстав, що відповідач самостійно розпорядився вказаним майном, на свій розсуд, а отримані кошти від продажу будинку витратив на власні потреби, однак вимог щодо виділу її частки в натурі або грошової компенсації перед судом не ставила, тому апеляційний суд вважав, що у даному випадку вирішення зазначеного питання по суті буде виходом за межі позовних вимог, при цьому зазначив, що позивач не позбавлена права заявити до суду відповідні вимоги щодо розподілу майна в інший спосіб у встановленому законом порядку.

Також суд апеляційної інстанції вказав, що оскільки спірне нежитлове приміщення, хоча і було набуте подружжям за час шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю, однак у подальшому, у 2008 році, відповідачем було здійснено його переобладнання, які поліпшили стан приміщення та внаслідок яких була збільшена його загальна площа, а на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 10 березня 2009 року, узаконено самовільно проведене переобладнання та за відповідачем визнано право власності на вказане нежитлове приміщення після переобладнання, тому кожна із сторін має право на 1/2 частини від первісної його вартості за договором купівлі-продажу, що була на час придбання, оскільки у подальшому відбулось переобладнання, внаслідок якого збільшено площу та його вартість, або заявити відповідні вимоги про збільшення частки подружжя, шляхом відступу від їх рівності внаслідок урахування обставин, що мають суттєве значення.

У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання за ним права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки таке право його вже визнано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2009 року.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, суд апеляційної інстанції правильно встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, однак не провів його поділ та спір по суті не вирішив.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що спірне нежитлове приміщення було набуте подружжям за час шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю.

Разом із тим, зробивши висновок про те, що спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, суд апеляційної інстанції водночас дійшов взаємовиключних висновків про те, що це майно належить ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі рішення суду.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СКУкраїни щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що у разі якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, та помилково вважав, що без пред'явлення позивачем за первісним позовом вимог щодо виділу її частки в натурі або грошової компенсації вимог про збільшення частки подружжя, шляхом відступу від їх рівності, у даному випадку вирішення зазначеного питання по суті буде виходом за межі позовних вимог та не вирішив по суті спір щодо поділу зазначеного майна.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що кожна із сторін має право на Ѕ частини від його первісної вартості за договором купівлі-продажу, що була на час придбання, а у подальшому після розірвання шлюбу відбулось переобладнання спірного нежитлового приміщення, внаслідок якого збільшено площу та його вартість, не визначив частки подружжя у спірному нежитловому приміщенні з урахуванням встановлених ним обставин.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Встановивши, що після розірвання шлюбу ОСОБА_7 у порушення ст. 65 СК України здійснив відчуження житлового будинку, що є спільним майном подружжя, без згоди позивача, суд апеляційної інстанції не врахував його вартість при поділі іншого майна подружжя - спірного нежитлового приміщення.

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук