Справа № 236/2880/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шавиріної Л.П.

при секретарі - Снігирьовій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Краснолиманського міського суду Донецької області у відсутності сторін справу за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в інтересах Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2015 року Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду в інтересах Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 55177,57 грн.

В судове засідання представник позивача не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав повністю і просив його задовольнити(а.с.41).

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, в судове засідання не з»явився, позовні вимоги позивача визнав частково, просив задоволити їх частково у зв»язку з тим, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності в частині стягнення неустойки, обумовлений договором, що спричинило невірне встановлення розміру заборгованості, просив справу розглянути у його відсутності(а.с.55).

Перевіривши надані сторонами докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

14.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ВLаЖГА0052341, який складається із спеціальної та загальної частини про надання споживчого кредиту в розмірі 15000,0 грн. терміном 36 місяців зі сплатою за користування кредитом 15,00% на рік. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку : починаючи з 14.08.2011 року(дата оплати першого щомісячного платежу) щомісяця в період сплати, за який приймається період до «14» числа кожного місяця Позичальник повинен надати ОСОБА_3 грошові кошти(щомісячний платіж) у сумі, встановленій графіком, який є невід»ємною частиною договору, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, з кінцевим терміном повернення 14.07.2014 року(а.с.7-19).

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість

ОСОБА_2 за кредитним договором № ВLаЖГА0052341 від 14.07.2011 року станом на 13.08.2015 року складала 55177,57 грн., з яких заборгованість за кредитом 8265,98 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 1754,99 грн., заборгованість по комісії 2912,47 грн., пеня за несвоєчасно виконання зобов»язань за договором 42244,13 грн.( а.с.5-6,65-66).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, бо відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема :

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2011 року відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача кредит у розмірі 15000,00 грн. і востаннє вніс платежі на його погашення 30.04.2014 року, що визнається позивачем, бо підтверджено його розрахунками(а.с.6,65-66).

Згідно розрахунку позивача з січня місяця 2013 року відповідач свої зобов»язання щодо щомісячного повернення кредиту не виконує, чим порушує умови кредитного договору. Тому з січня місяця 2013 має прострочену заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом(а.с.5-6, 65-66).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою, про захист його цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново(ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Строк виконання кожного місячного зобов»язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини(щомісячного платежу) від дня коли відбулося це порушення(постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс 13).

Судом встановлено, що відповідно до п.2.5.1 загальної частини кредитного договору строк погашення кредиту та процентів по ньому визначено щомісячними платежами згідно графіку до 14 числа відповідного місяця. А строк погашення кредиту у повному обсязі визначено п.2 спеціальної частини кредитного договору 14.07.2014 року(а.с.7,10).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю 3 роки. А статтею 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки(штрафу,пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Надані позивачем докази свідчать про те, що на момент звернення до суду строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не сплив, бо умови договору в цій частині відповідач перестав виконувати в січні місяці 2013 року(а.с.5-6,15,65-66).

В той же час, у зв»язку з заявою відповідача про сплив спеціальної позовної давності, суд приходить до висновку про те, що на момент звернення позивача до суду 30.08.2015 року позовні вимоги позивача в частині стягнення пені за період з січня місяця 2013 року по 30.08.2014 року знаходяться поза межами такої.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

Однак позивачем не надано доказів обґрунтованості вимог стягнення заборгованості з неустойки поза межами строків позовної давності, в той час, як заперечення відповідача про застосування строків позовної давності повністю підтверджені доказами, наданими самим позивачем(розрахунок заборгованості з витягом руху коштів по кредитному рахунку а.с.5-6, 65-66), які свідчать про те, що з серпня місяця 2014 року і до моменту звернення позивачем до суду відповідач жодного разу не сплачував внески на виконання договору, строк дії договору закінчився 14.07.2014 року.

Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов»язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов»язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов»язку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 статті 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Враховуючи, що про порушення зобов»язання відповідачем ОСОБА_3 дізнався ще в січні місяці 2013 року, коли відповідач не сплатив черговий щомісячний платіж, а до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором звернувся лише 30.08.2015 року, тобто після спливу більш ніж 2 роки після початку порушення зобов»язання, та більш ніж через рік після закінчення 14.07.2014 року строку виконання зобов»язання, до цього відповідно до наданих позивачем доказів будь-яких заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача не приймав, чим сприяв збільшенню розміру неустойки за кредитним договором.

Тому, вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування пені в розмірі 42244,13 грн. суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідач надав суду клопотання, в якому просив застосувати вимоги про строки позовної давності в частині стягнення неустойки та зменшити розмір такої у зв»язку з цим.

Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Тому, відповідно до принципів розумності і справедливості, суд приходить до висновку про те, що обґрунтований розмір пені, обрахований в межах строків позовної давності з 30.09.2014 року по 30.08.2015 року, який слід стягнути з відповідача за невиконання умов договору, складає 10104,94 грн. (796,51+812,53+769,04+844,55+799,51+876,06+892,59+722,87+923,58+878,03+956,64+833,03) а.с.5-6,65-66.

Такого висновку суд дійшов, враховуючи у тому числі висновки Конституційного Суду України, викладені в рішення від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинам 1,2 статті 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірі грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов»язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг(абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема, частини 4 статті 267 ЦК України, відповідно до якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов»язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов»язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов»язань позичальниками фізичними особами.

Враховуючи зазначене позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в інтересах Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково у зв»язку з пропуском строку позовної давності у розмірі 23038,38 грн. :

8265,98 грн. заборгованість по кредиту;

1754,99 грн. відсотки за користування кредитом;

2912,47 грн. комісія;

10104,94 грн. - пеня.

У зв»язку з частковим задоволення позовних вимог питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та п.35,36 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якими встановлено якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК). Тобто складе 230,26 грн.(55152,57х1%=551,53х0,4175(23038,38:55152,57).

Керуючись ст.42 Конституції України, ст.ст.253,254,256,261,264,266,267,509,526, 551,611,612,616,627,629,1049,1054 ЦК України, ст.ст.10,11,60,88,209-212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в інтересах Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився у с. Дробишеве, Краснолиманського району, Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» заборгованість за кредитним договором № ВLаЖГА0052341 від 14.07.2011 року, обраховану станом на 13.08.2015 року в розмірі 23038(двадцять три тисячі тридцять вісім),38 грн. :

8265,98 грн. заборгованість по кредиту;

1754,99 грн. відсотки за користування кредитом;

2912,47 грн. комісія;

10104,94 грн. - пеня.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився у с. Дробишеве, Краснолиманського району, Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 230(двісті тридцять),26 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити у зв»язку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено сторонами до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд у десятиденний строк з моменту отримання його копії.

Суддя