АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6970/15 Справа № 202/7607/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, мотивуючи тим, що 03 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів в сумі 704.820 грн.

Вказувала на те, що відповідач ОСОБА_3Л був присутній в судовому засіданні під час проголошення рішення суду, а отже знав про свій обовязок щодо його виконання.

Зазначала, що ОСОБА_3 з метою уникнення виконання грошового зобовязання, встановленого рішенням апеляційного суду, уклав 14 лютого 2014 року договори дарування, що передбачали відчуження на користь його дружини ОСОБА_4І, всього належного йому нерухомого майна.

Посилаючись на те, що дії щодо безоплатного відчуження майна ОСОБА_3 на користь своєї дружини вчинені в короткий проміжок часу після ухвалення рішення про стягнення боргу, та враховуючи те, що після вчинення спірних правочинів відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а тому просила суд визнати недійсними договір дарування нежитлового приміщення, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, предметом якого є нежитлове приміщення, офіс, розташований у м.Дніпропетровську по проспекту імені газети «Правда», будинок №62 приміщення №60 та договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих в м.Дніпропетровську по вул.Іркутській,97.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2,7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 14 лютого 2014 року ОСОБА_3 був укладений договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_4 обдарована, з іншої сторони, уклали договір про таке: дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення, офіс, розташований в м.Дніпропетровську по проспекту Газети «Правда», будинок №62, приміщення №60 (а.с.159-160).

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №929.

В той же день, 14 лютого 2014 року, ОСОБА_3 був укладений ще один договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_4, як обдарована, з іншої сторони, уклали договір, згідно з яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність домоволодіння №97 по вул.Іркутській у м.Дніпропетровську та земельну ділянку, на якій розташоване зазначене домоволодіння (а.с.113-114).

Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №327.

Реєстрація права власності на спірне майно відбулася згідно вимог чинного законодавства.

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 704.820 грн.50 коп. та судові витрати в розмірі 3.441 грн.

Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/201/1427/2013, виданого Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 708.261 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано достатніх доказів того, що оспорюваний правочин є фіктивним.

Колегія суддів погоджуються з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

Частиною 4 ст.722 ЦК України визначено, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним до (ч.5 ст.203 ЦК України).

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року №9 надано розяснення, що статтями 215,216 ЦК України передбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд повинен дати оцінку таким доводам позивача. Як вбачається зі змісту ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

З п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий право чин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючі заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.

Спірні договори відповідають вимогам закону.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В обґрунтування позову та доводом апеляційної скарги є те, що головним мотивом укладання договору дарування було рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 704.820 грн. 50 коп. та судові витрати в розмірі 3.441 грн. Проте, з рішення апеляційного суду, ухваленого по тій справі, не вбачається прямої загрози для спірного нерухомого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дарувальник проживає в спірному домоволодінні, а отже договір дарування є фіктивним, також не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки обдарована зареєструвала за собою право власності на спірне домоволодіння, а отже набула на нього право власності.

Крім того в судовому засіданні були оглянуті оригінали договорів з яких вбачається, що на даний час договори про надання житлово-комунальних послуг оформлені на ОСОБА_4

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_6