Номер провадження: 22-ц/785/1532/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.

при секретарі - Решетник М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" про визнання недійсним правочину, стягнення збитків і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

29.04.2014 року, ОСОБА_2звернулась із позовом про визнання недійсним правочину про здійснення валютно-обмінної операції по квитанції від 28.03.2014 року, стягнення збитків у сумі 89 681,29 гривень і відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 гривень.

Позов обгрунтовано тим, що між позивачкою і публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" (далі-Банк) 31.10.2011 року укладено договір банківського рахунка для фізичних осіб. 24.02.2014 року і 27.02.2014 року позивачка подала до Банку заяви про забезпечення каси на 03.03.2014 року готівковими коштами для зняття всієї суми по завершенню строку договору, крім того, Банк був повідомлений про відмову від автоматичної пролонгації строку зберігання вкладу. 03.03.2014 року Банк повернув лише частину грошей і 03.03.2014 року позивачка подала повторну заяву про повернення всіх належних їй коштів з банківського рахунка. Однак Банк повертав кошти частково. 20.03.2014 року позивачка подала заяву про розірвання договору банківського вкладу, а 28.03.2014 року Банк видав грошові кошти не у доларах США /72 166,04 долара США/, а у гривні - 736 093,61 гривень.

Посилаючись на те, що після видачі їй коштів у гривні проти її волі і у зв'язку із потребою доларів США вона була змушена придбати у той же день долар США по 11,45 гривень тобто 64 287,65 доларів США у зв'язку з чим зазнала збитків на 7 878,39 доларів США, співробітники Банка скористались її важкими обставинами й ввели в оману, позивачка просила позов задовольнити.

Сторони не приймали участі у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року позов задоволено: суд визнав недійсним правочин між сторонами при здійсненні валютно-обмінної операції по квитанції від 28.03.2014 року і стягнув з відповідача на користь позивачки збитки у сумі 89 681,29 гривень, а у решті вимог відмовив. З відповідача на користь держави суд стягнув судовий збір.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2014 року заява Банка про перегляд заочного рішення суду від 17.09.2014 року залишена без задоволення (а.с.77,78).

В апеляційній скарзі представник Банка просить рішення суду у частині визнання недійсним правочину при здійсненні валютно-обмінної операції і стягнення збитків скасувати, постановити у цій частині нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду, неправильне застосування судом Закону України "Про Національний Банк України", невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і вимогам закону.

У засіданні колегії суддів: представник Банка скаргу підтримав; представник позивачки скаргу не визнав. Позивачка у засідання колегії суддів не з'явилась.

Рішення суду першої інстанції у частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Позивачка, зокрема, просила визнати недійсним правочин про здійснення валютно-обмінної операції по квитанції від 28.03.2014 року у сумі 736 093,61 гривень й стягнути збитки у сумі 89 681,29 гривень, які були завдані внаслідок неповернення коштів у строки, передбачені договором банківського рахунка від 21.10.2011 року (а.с.1,2).

Між сторонами виникли правовідносини із зобов'язання, які регулюються ЦК України.

Встановлено, що 31.10.2011 року між позивачкою і Банком укладено Договір банківського рахунку для фізичних осіб (далі-Договір 1), а 03.12.2013 року Договір про розміщення вкладу "готівка щомісяця" (далі-Договір 2). Відповідно до п.1.1. Договору 2 Банк прийняв від позивачки на вкладний рахунок 100 000 доларів США і зобов'язався повернути вклад та сплатити проценти за користування вкладом на умовах та у порядку, передбачних зазначеним Договором, при цьому датою повернення вкладу визначено 03.03.2014 року (а.с. 4,5,15,16).

24.02.2014 року позивачка звернулась до Банка із заявою про забезпечення каси на 03.03.2014 року готівковими коштами для зняття всієї суми по завершенню строку Договору 2 (а.с.33.

Станом на 03.03.2014 року діяла постанова Правління НБУ №49 від 06.02.2014 року "Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій" зі змінами та доповненнями, внесеним постановою Правління НБУ від 27.02.2014 року №104.

Зазначені постанови Правління НБУ № 49 та № 104 не носили ознак нормативно-правового акту, для яких, відповідно до ст. 56 ч 3 Закону України "Про Національний Банк України", є обов'язковою реєстрація в Міністерстві юстиції України, а були розпорядчими актами, які адресувались обмежений кількості осіб, тобто мали персоніфікований або індивідуально-конкретний характер (постанова окружного адміністративного суду м. Києва від 19.06.2014 року у справі №826/5180/14).

Відповідно до п.4 п.п.9 постанови Правління НБУ №49 від 06.02.2014 року, уповноважені банки зобов'язувались обмежити видачу /отримання/ готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків у межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

На виконання зазначених постанов Правління НБУ, починаючи з 03.03.2014 року відповідач видавав позивачці грошові кошти з рахунка в іноземній валюті /доларах США/ у розмірі, еквівалентному 15 000 гривень за офіційним курсом НБУ.

28.03.2014 року набрала чинності постанова Правління НБУ № 172 "Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій", яка також не має ознак нормативно-правового акта і безпосередньо не зачіпає прав, свобод і інтересів фізичних або юридичних осіб, за виключенням конкретно визначеного переліку юридичних осіб - банків /у даному випадку постанова стосувалась позивача, який у додатку до постанови під №72/.

За таких обставин, набрання чинності постанови Правління НБУ № 172 від 28.03.2014 року не пов'язувалось із її державною реєстрацією в Міністерстві юстиції України (постанова окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2014 року у справі №826/4756/14).

Відповідно до п.п. 1.7, 1.9 постанови Правління НБУ від 28.03.2014 року, банки зобов'язувались обмежити видачу /отримання/ готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клиєнтів через каси та банкомати у межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Банки також могли достроково повертати вклади за всіма типами договорів та достроково погашати ощадні /депозитні/ сертифікати, номіновані в іноземній валюті, у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти. Повернення вкладу у такому порядку можливе було за згодою вкладника.

28.03.2014 року позивачка звернулась до Банка із заявою про видачу готівки у доларах США або у будь-якій формі (а.с.7,46) .

Банк, посилаючись на постанову Правління НБУ №172 від 28.03.2014 року, конвертував залишок вкладу у національну валюту за курсом 10,2 гривень за 1 долар США і 28.03.2014 року видав позивачці 736 093,61 гривень.

Квитанція № 258668292 від 28.03.2014 року про здійснення валютно-обмінної операції на підставі Договору 2 між сторонами, у розумінні ст. 202 ч.1 ЦК України, не є правочином. Зазначена квитанція є доказом на виконання умов Договору 2 (а.с.7).

Оскільки квитанція є доказом на виконання умов за Договором 2, валютно-обмінна операція від 28.03.2014 року не підлягає визнанню недійсною з підстав ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Наведене свідчить про те, що позивачка у цій частині обрала неналежний спосіб захисту і на підставі ст. 16 ч.3 ЦК України колегія суддів відмовляє у позові про визнання недійсним правочину при здійсненні валютно-обмінної операції по квитанції від 28.03.2014 року.

Вимоги у частині стягнення збитків у сумі 89 681,29 гривень не підлягають задоволенню з підстав недоведеності вимог.

За змістом ст. 22 ч.2 п.п.1,2 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитками є також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Позивачка зазначала, що 28.03.2014 року, після отримання у касі відділення Банка залишку вклада у гривневому еквіваленті /736 093,61 гривень/ вона була змушена поза межами каси відповідача /по курсу 11,45 гривень за 1 долар США/, придбати 64 287,65 доларів США, внаслідок чого втратила 7 878,39 доларів США або 89 681,29 гривень (а.с.1 зворот).

Всупереч ст. ст. 57-60 ЦПК України, позивачка не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на підтвердження придбання нею 28.03.2014 року - 64 287,65 доларів США по курсу 11,45 гривень за 1 долар США.

У даному випадку, належним і допустимим доказом придбання позивачкою 64 287, 65 доларів США може бути лише квитанція від 28.03.2014 року про здійснення нею валютно-обмінної операції.

Представник позивачки у засідання колегії суддів надав розписку від 28.03.2011 року, яку видав ОСОБА_5позивачці ОСОБА_2про отримання ним на погашення боргу 736 093 гривень.

Зазначена розписка, у розумінні ст.ст. 58 ч.ч.1,3 і 59 ч.2 ЦПК України, у даній справі, не є належним та допустимим доказом і тому не береться судом до уваги.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку у частині визнання операції по квитанції правочином і стягнення збитків, рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Зважаючи на те, що між сторонами виник спір з приводу виконання договору банківського вклада і така послуга, як банківський вклад не підпадає під визначення Закону України "Про захист прав споживачів" через те, що обов'язковою умовою банківського вкладу є виплата вкладнику відсотків, тобто отримання прибутку, з позивачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір = 1% від суми 89 681, 29 гривень, тобто 896,81 гривень.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" - задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року у частині визнання недійсним правочину при здійсненні валютно-обмінної операції по квитанції від 28.03.2014 року, стягнення збитків у сумі 89 681 гривень 29 копійок і судових витрат у сумі 896 гривень 81 копійок - скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до публічного акціонерного товариства "Платинум Банк" про визнання недійсним правочину при здійсненні валютно-обмінної операції і стягнення збитків.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 896 гривень 81 копіку.

Рішенння апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справи протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков