Справа № 336/337/14-ц
Пр. № 2/336/3/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 М , реєстраційна служба головного управління юстиції в Запорізькій області, державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом, підстави якого змінила до початку зясування обставин справи і перевірки їх доказами, до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності, виселення.

В позові (а. с. 113 т. 1) зазначила, що є донькою ОСОБА_5, який 22 серпня 2011 року подарував належні йому ? частини квартири № 106 в будинку № 127 про вул. Чарівній в м. Запоріжжі відповідачу ОСОБА_2, яка є сторонньою йому людиною. Зазначений правочин є недійсним, оскільки на момент його вчинення дарувальнику не належало право на ? частини вказаного житла, оскільки відповідно до витягу з Єдиного реєстру прав власності, сформованому 8 серпня 2011 року, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на ? частину квартири, тому нотаріус не мав права посвідчувати договір, не переконавшись в тому, що особа є власником предмету відчуження. Недійсним є правочин і з мотивів його удаваності, так як був призваний приховати договір купівлі-продажу, про що свідчать заяви про це обдарованої, представників агенції нерухомості, які надавали послуги з укладення правочину, а також вочевидь занижена вартість дару, що становить за договором 30000 грн., тоді як ринкова вартість ? частин квартири обчислюється сумою в 125919 грн.75 коп. Оспорюваний правочин належить визнати недійсним і у звязку з тим , що батько позивача під час його укладення страждав на душевну хворобу, яка унеможливлювала усвідомлення ним своїх дій та керування ними, чим могли скористатися недобросовісні набувачі житла. Так як підставою для вселення ОСОБА_2 стало набуття нею права власності на частку в праві спільної часткової власності на житло за недійсним право чином, який не може породжувати будь-яких наслідків, окрім його недійсності, у звязку з визнанням договору недійсним відповідач підлягає виселенню з квартири, а державна реєстрація права власності за нею скасуванню.

У звязку з викладеним просить про задоволення позову.

26 серпня 2014 року ухвалою суду провадження у справі зупинено у звязку із смертю сторони ОСОБА_5, яка сталася 3 червня 2014 року, до залучення до участі в справі його правонаступника (а. с. 126 т. 1).

3 грудня 2014 року провадження у справі поновлено, а 22 грудня 2014 року до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_5 залучено його сина і спадкоємця ОСОБА_3 (а. с. 138, 152 т. 1).

Ухвалою суду від 17.03.2015 року до участі в справі в якості третьої особи за клопотанням представника позивача ОСОБА_6 залучено державну реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції як орган, уповноважений здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення.

Представник позивача ОСОБА_6 в обґрунтування позову пояснив, що доводився онуком ОСОБА_5 і є сином ОСОБА_1 Психічне здоровя діда погіршилось з 2009 року. Він почав плутати імена своїх онуків, траплялися ситуації, коли він вмикав газ і, забувши про це, видалявся з житла. Став потерпілим від викрадання, яке вчинили дві жінки, яких він прийняв за своїх сестер і запросив в квартиру. Крім того, дід звертався в міліцію з заявою про крадіжку його грошей, в якому зазначив, що підозрює в цьому позивачку. Такий стан здоровя викликав у позивача і представника занепокоєння, тому вони викликали додому лікаря-психіатра, яка, оглянувши діда, встановила, що той страждає на деменцію. Від направлення батька для лікування в умовах стаціонару позивач відмовилася, керуючись етичними міркуваннями, щоб уникнути для свого батька репутації душевнохворого. Як пояснив представник, дід проживав окремо від своєї доньки і онука, в тому житлі, де мешкав разом із своєю дружиною до смерті останньої, яка сталася в 2008 році. Дід глибоко переживав смерть близької людини, саме тоді погіршився його психічний стан. Наприкінці літа на початку осені 2011 року дід раптово зник. Саме в цей період ані позивачки, ані представника не було в місті Запоріжжі, тому вони не могли вчасно виявити ці обставини, а коли приїхали в квартиру діда, встановили, що вхідні замки замінені, а відповідач ОСОБА_2 заявила їм, що купила у діда його частку, а також повідомила, що дід виїхав до своїх родичів в інший населений пункт на постійне місце проживання.

В судовому засіданні 30 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_6 просить про визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Доводів і доказів щодо визнання договору недійсним з інших підстав, які зазначені в позові, не навів.

Представник відповідача ОСОБА_2 просить про відмову в задоволенні позову, зауважуючи на тому, що дарувальник повністю усвідомлював значення своїх дій в момент їх вчинення. На це вказують допитані судом свідки, які щодня спілкувалися з померлим ОСОБА_5 і характеризують його як особу, що до самого відїзду з м. Запоріжжя перебувала при ясному розумі. На користь повного усвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій вказує його власноручна заява, яку він зробив в селищній раді за місцем свого останнього проживання і яка містить твердження про те, що його дії при вчиненні оспорюваного правочину повністю відповідали його волі. Розпорядження майном в такий спосіб, на думку представника, повністю охоплюється логікою ситуації, за якої між близькими родичами батьком і донькою існували вкрай неприязні стосунки, донька не цікавилася життям батька, не надавала йому допомоги в організації життєдіяльності, вона навіть не знала, куди видалився батько, зазначивши в позові, що він поїхав в Рівненську область, тоді як фактично ОСОБА_5 переїхав на Сумщину; як і не знала взагалі про намір ОСОБА_5 залишити м. Запоріжжя, а сам ОСОБА_5 не знайшов за потрібне повідомити про свій відїзд найближчим людям.

Що стосується змісту посмертної судової психіатричної експертизи, яка констатує те, що ОСОБА_5 не міг розуміти зміст своїх дій, ці висновки комісії є неспроможними, оскільки вони ґрунтуються виключно на даних амбулаторної карти ОСОБА_5, які містять лише запис про його огляд вдома лікарем-психіатром у 2010 році і припущення лікаря, що особа страждає на деменцію. Крім того, висновок містить посилання на показання в якості свідка лікаря ОСОБА_7, яка оглядала ОСОБА_5, проте ця особа не допитувалася в судовому засіданні при розгляді цієї справи, а експерти скористалися роздруківкою її показань, які ця особа давала під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною. Для використання показань особи експертами ця особа має бути допитана судом, який здійснює провадження і який має переконатися в особі свідка, розяснити йому кримінальну відповідальність і привести до присяги. І хоча судом задоволено клопотання представників позивачів про допит цієї особи в якості свідка, проте представники не знайшли за потрібне організувати її явку до суду. При цьому комісія експертів у висновку зазначила, що вона не використовує у своєму дослідженні показання допитаних під час розгляду цієї справи свідків, пославшись на розбіжності у членів комісії з приводу записаної інформації. У звязку з викладеним беззаперечний висновок експертів про наявність у ОСОБА_5 деменції, якщо цей діагноз навіть внаслідок однократного безпосереднього огляду лікаря-психіатра оснащений знаком питання, на думку представника, є необгрунтованим. Навіть якщо припустити, що дарувальник страждав деменцією, то само по собі це захворювання, яке характеризується наявністю кількох стадій залежно від ступеня ураженості головного мозку, не може свідчити, що саме в час вчинення оспорюваного правочину він не міг віддавати собі звіт у вчинюваних ним діях.

У звязку з викладеним представник просить про залишення позову без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3, належним чином повідомлений про час та місце вирішення справи, до суду не зявився.

На виконання судового доручення відповідач ОСОБА_3 Михайлівському районному суду Волгоградської області, якому було доручено отримати пояснення відповідача з приводу спору, пояснив, що позов не визнає повністю. Померлий ОСОБА_5 доводився батьком відповідачеві. ОСОБА_2 є сусідкою батька, яка здійснювала за ним догляд. ОСОБА_1, що доводиться свідкові рідною сестрою, за батьком сторін не доглядала, допомоги в організації його життєдіяльності не надавала. Батько висловив свою волю на відчуження належного йому майна на свій розсуд, з чим погоджується відповідач.

У звязку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову.

Третя особа нотаріус, що посвідчував оспорюваний правочин, та представник державної реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, належним чином повідомлені про час та місце вирішення спору, до суду не зявилися. Повідомлення про згоду на участь у справі не надали.

За згаданих обставин у відповідності до ст. 36 ЦПК України суд вважає за можливе вирішення справи без участі третьої особи та представника третьої особи.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що 22 серпня 2011 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар ? частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 20-21 т. 1). 3 червня 2014 року сталася смерть ОСОБА_5 в с. Коржі Роменського району Сумської області (а. с. 124 т.1).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Як випливає із змісту розяснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить виключно їй.

Конструкція цього положення про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правоочин, повинна усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про раптовий і тимчасовий розлад психіки, сплив якого, як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою.

Аналізуючи встановлені судом обставини крізь призму згаданих положень закону, суд констатує, що уточнений позов, який містить підставу для визнання договору недійсним в силу ст. 225 ЦК, поданий до особи, що його вчинила, тобто до ОСОБА_5 (а. с. 113), а це є самостійною підставою для залишення його без задоволення, оскільки особі, що його подала, не належить відповідне право за життя учасника правочину.

І хоча уточнений позов і поданий після смерті ОСОБА_5 (подання позову співпало з 18 червня 2014 року, тоді як ОСОБА_5 помер 3 червня 2014 року), проте залучення його в якості відповідача свідчить про необізнаність позивачки про подію смерті її батька, як свідчить про це і клопотання її представника в судовому засіданні 17 червня 2015 року про зупинення провадження в цій справі до вирішення справи про визнання ОСОБА_5 недієздатним (а. с. 91-108 т. 1).

Разом з тим в матеріалах справи наявна заява, що зроблена безпосередньо ОСОБА_5, чия особа встановлена посадовою особою органу місцевого самоврядування (т. 1, а. с. 68, а. с. 68 зворотний бік), про його повне невизнання позову про недійсність договору дарування з підстав, що зазначені позивачем при первісному зверненні до суду (а. с. 3-5 т. 1).

Хоч ця заява і містить заперечення і доводи проти вимог про визнання договору недійсним з інших мотивів, разом з тим вона містить і вияв ставлення дарувальника до оспорюваного правочину як до такого, що здійснений на підставі виключно доброї волі, і ця обставина свідчить на користь відмови в задоволенні позову, поданого за життя особи, яка вчинила правочин і яка, як встановлено судом, не вважає, що не здатна була керувати своїми діями.

Як вже зазначено, право на подання позову про визнання правочину недійсним в силу ст. 225 ЦК України у випадку смерті особи, що його вчинила, належить особам, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Описуючи колізію, яка сталася, тобто подання позову до особи, яку позивач в момент звернення до суду вважала живою, суд між тим констатує, що формально позов з підстав статті 225 ЦК України поданий після смерті особи, тому знаходить за необхідне навести доводи і докази про відсутність підстав для захисту права позивача.

В основу тверджень на користь задоволення позовних вимог в цій частині представник позивача покладає висновок судової психіатричної експертизи, призначення якої у випадках розвязання цих позовних вимог є обовязковим (а. с. 237-244).

З висновку цього експертного дослідження випливає, що ОСОБА_5 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, артеріальна гіпертензія), внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у період з серпня 2011 року по час смерті, зокрема, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день вчинення правочину, що оспорюється.

В силу ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден з яких не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Керуючись наведеними правилами цивільного процесуального законодавства, суд, оцінюючи висновок експертів у співставленні з іншими фактичними даними, не приймає це джерело доказів як такого, що дає підстави для задоволення позову, виходячи з такого.

При оцінці цього висновку суд погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що в основу його покладені відомості з амбулаторної карти ОСОБА_5 (а. с. 169-175), а також роздруківка показань лікаря ОСОБА_7, яка не є лікарем-психіатром (а. с. 222-226 т. 1).

При цьому беззаперечний висновок комісії лікарів-експертів про наявність у ОСОБА_5 деменції не підкріплюється жодним з названих джерел, оскільки наслідком однократного огляду ОСОБА_5 лікарем-психіатром на дому 24 вересня 2010 року був виставлений діагноз: «атеросклеротична деменція з маячними ідеями збитку», який (діагноз) супроводжується знаком питання (а. с. 240 т. 1).

Констатуючи наведені сумніви, суд при цьому вважає, що навіть за наявності у ОСОБА_5 атеросклеротичної деменції, даних про перебування дарувальника під час вчинення правочину у стані тимчасового психічного розладу, який позбавив би його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і який має бути предметом доказування, суду не надано.

На користь відповідності волі дарувальника вчинюваним ним діям свідчать його власні письмові пояснення, наведені судом, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які одностайно пояснюють суду про те, що до переїзду ОСОБА_5 у Сумську область при спілкуванні з ними він виявляв ознаки психічно здорової людини, що адекватно орієнтується в оточуючій обстановці, виказував бажання переїхати жити до племінників на Сумщину, а своє житло подарувати ОСОБА_2, яка допомагала йому як особі з хворими нижніми кінцівками в організації побуту.

Про психічне здоровя ОСОБА_5 свідчать і письмові пояснення відповідача ОСОБА_3, направлені ним суду до виконання судового доручення (а. с. 127-130 т. 1).

Ухвалюючи зазначене рішення, суд враховує, що деменцією визнається слабоумство, набуте фізичною особою в процесі життя, на відміну від уродженого слабоумства (олігофренії). Це захворювання характеризується певними ступенями, може бути неглибоким або тотальним, а що стосується деменції атеросклеротичної, наявність якої у ОСОБА_5 припустила лікар-психіатр при огляді його вдома 25 вересня 200 року, цей вид деменції є притаманним особам похилого віку, до категорії яких на час огляду дарувальника цілком можна віднести і його.

В усякому випадку наявність такого захворювання, як деменція, не дає підстави для констатації того, що захворювання повністю позбавляє людину здатності усвідомлювати значення свої дій та керувати ними; для кваліфікації ж правочину недійсним за підставами статті 225 ЦК України необхідно встановити обставини тимчасового психічного розладу особи саме в момент вчинення договору.

Як зазначено судом, таких доказів суду не надано, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача.

Натомість сукупність наданих відповідачами фактичних даних, зміст яких навів суд, беззаперечно вказує на стан психічного здоровя дарувальника, повне усвідомлення ним значення вчинюваних дій в момент дарування.

Хоча представник позивача не надає доказів в обґрунтування вимог про визнання правочину недійсним як такого, що не відповідає закону, і як удаваного, разом з тим він не заявляє про відмову від позову або про залишення його без розгляду в цій частині, тому суд вважає за необхідне вирішити і ці вимоги.

В силу ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи відповідні вимоги, суд виходить з того, що позивачем в порушення засад змагальності цивільного судочинства не надано жодних фактичних даних в обґрунтування того, що оспорюваний правочин є удаваним або суперечить вимогам закону, а представник позивача спрямовував всі доводи в русло вимог про кваліфікацію правочину недійсним за ст. 225 ЦК України, тому, на думку суду, позов підлягає залишенню без задоволення і в цій частині.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 225, 235 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива