АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3421 Головуючий у 1 інстанції - Середа К.О.
РІ Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Невідомої Т.О.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків заподіяних невиконанням рішення суду

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що в результаті невиконання Державною казначейською службою України судового рішення про виплату коштів йому спричинено моральні і фізичних страждання. Просив стягнути з Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 59 000 грн., 240 грн. витрат на оплату послуг з переказу коштів та 21 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на його користь з відповідача 7 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволені інших вимог позивачу відмовлено.

З таким рішенням суду не погодилися обидві сторони та подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просять: позивач ОСОБА_1 змінити рішення суду та задовольнити його вимоги в повному обсязі; представник Державної казначейської служби України - скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в позові в повному обсязі.

На обгрунтування доводів своєї апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 вказує, зокрема, що на підтвердження заявлених вимог він надав достатньо доказів завдання йому збитків та моральної шкоди в результаті тривалого невиконання відповідачем рішення суду. При визначені ж розміру моральної шкоди,судом не в повній мірі враховані обставини справи, його стан здоров,я та його конституційні права на захист порушених прав.

В апеляційній скарзі Державної казначейської служби України зазначається,що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про тривале невиконання рішення суду та не врахував механізм виконання казначейською службою рішень про стягнення коштів, шляхом списання їх з державного та місцевого бюджетів,який передбачає черговість їх списання в порядку надходження виконавчих документів. Окрім цього,на думку апелянта, у суду не було достатньо підстав для стягнення з казначейської служби моральної шкоди,оскільки позивач не надав доказів вини казначейської служби в заподіянні останньому такої шкоди.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Державної казначейської служби України доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений за законом належно, в апеляційній скарзі виклав прохання про розгляд справи в його відсутності, оскільки прибути в засідання він не може за станом здоров,я.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню,а апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2007 року на користь ОСОБА_1, у відшкодування заборгованості по невиплаті щомісячних коштів згідно з виконавчим листом від 17 червня 2003 року, стягнуто з держави в особі Головного управління Державного казначейства України у м. Києві 3 951,45 грн. та 3 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2008 року вищевказане рішення Печерського районного суду в частині відшкодування заборгованості по невиплаті щомісячних коштів було скасовано та відмовлено в задоволенні позову в цій частині. В частині рішення про стягнення моральної шкоди рішення залишено без змін.

11 липня 2008 року на підставі рішення суду від 19 червня 2007 року Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з держави в особі Головного управління Державного казначейства України в м. Києві на користь ОСОБА_1 3 000 грн.

27 листопада 2012 року ОСОБА_1 направив виконавчий лист для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

06 червня 2013 року Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повідомило позивача про те, що листом Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві від 20 грудня 2012 року вищевказаний виконавчий лист направлено на адресу Державної казначейської служби України для виконання.

Листом Державної казначейської служби України від 27 січня 2014 року було повідомлено Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про те, що Державною казначейською службою України на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2008 року перераховано 30 грудня 2013 року на користь ОСОБА_1 3 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду не виконувалось тривалий час саме через дії відповідача та вважав,що що саме такі його дії завдало позивачеві моральну шкоду, розмір якої визначив в сумі 7 000 грн. з урахуванням принципів розумності та справедливості.

При вирішенні вимог про стягнення витрат на оплату послуг з переказу коштів, індексу інфляції, суд вважав,що ці вимоги є необгрунтованими та не доведеними у розумінні положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України. При визначенні суми інфляційних втрат позивачем приведено середньорічний рівень інфляції за 2012 та 2013 р.,тобто ще до здійснення такої виплати відповідачем, тоді як нарахування має здійснюватись відповідно до щомісячного показника, в зв'язку з чим суд позбавлений можливості обчислювати розмір інфляційних втрат за межах заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову позивачеві в задоволені вимог щодо відшкодування йому збитків та інфляційних втрат,оскільки при вирішенні зазначених вимог суд першої інстанції повно та всебічного з'ясував обставин справи,які стосуються зазначених вимог, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказів на підтвердження цих вимог та вірно застосував правові норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду,в зазначеній частині, відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування,в цій частині, не вбачається.

Між тим,колегія суддів не може погодитися з висновками суду про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,оскільки при вирішення зазначеної вимоги судом неповно з'ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,а обставини,які суд вважав встановленими є недоведеними, з огляду на що рішення суду в частині вирішення вимог про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди є незаконним та необгрунтованим і, в цій частині, воно підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до п.п. 3, 4 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, рішення виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).Органи Казначейства: 1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком,зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його і виконання; 2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку; 3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.

Згідно з п. 2 ст. 41, ст. 42 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів казначейство здійснює безспірне списання коштів і державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 зазначеного Закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З аналізу приведених правових норм вбачається, щоспеціальним законом, що встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень, боржником за якими є державний орган,не встановлено відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди, а лише передбачено право особи на компенсацію.

З огляду на викладене,колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заявлених ним до державного органу яким є відповідач - Державна казначейська служба України.

Як вбачається виконавчий документ про стягнення коштів було направлено безпосередньо позивачем на адресу відповідача 27 грудня 2012 року і в же 30 грудня 2013 року це рішення було виконано, з огляду на що є такими,що не ґрунтуються на законі доводи позивача та висновки суду про тривале невиконання відповідачем судового рішення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Корнілов проти України» вказано, що період невиконання рішення до 8 місяців не є занадто довгим терміном та не може бути приводом для виникнення будь-якої аргументованої заяви відповідно до статті 6.1 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Крапівницький проти України» від 17 вересня 2002 року зазначається, що навіть два роки та сім місяців не були настільки тривалими, щоб становити підставу для обґрунтованості скарги за статтею 6 § 1 Конвенції.

З огляду на викладене та у відповідності до ст. 309 ЦПК, колегія суддів вважає,що рішення суду першої інстанції ,в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,підлягає скасуванню та ухваленню, в цій частині, нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені зазначених вимог.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,309, 313- 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити, в цій частині, нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову про відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді