22-ц/775/913/2015(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Доценко С.І.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Попової С.А., Пономарьової О.М.,

при секретарі - Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінергія - Плюс» (далі ТОВ «Сінергія Плюс») про поновлення строку для звернення до суду, визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення передбачених законодавством виплат при звільненні

за апеляційною скаргою ТОВ «Сінергія Плюс» на заочне рішення Володарського районного суду Донецької області від 08 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати причину пропуску строку для звернення до суду поважною, визнати наказ, в частині формулювання причин його звільнення з роботи, незаконним, визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України та зобовязати ТОВ «Сінергія Плюс» внести зміни до трудової книжки, вказавши причину звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України та дату звільнення 6 червня 2013 року, стягнути з відповідача грошову виплату за час тимчасової втрати працездатності з17 квітня 2013 року по 25 квітня 2013 року в сумі 195 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25 травня 2013 року по день фактичного розрахунку, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 24 травня 2013 року по 6 червня 2013 року в сумі 541,89 грв., невиплачену заробітну плату за квітень травень 2013 року 1191,73 грв., вихідну допомогу в сумі 3793,23 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що працював в ТОВ «Сінергія Плюс» з 11 лютого 2013 по 24 травня 2013 року на посаді менеджера з регіонального розвитку. 17 квітня 2013 року подав відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Однак, відповідачем відмовлено йому в прийнятті вказаної заяви. Це призвело до погіршення стану його здоровя і він з 17 квітня по 25 квітня 2013 року знаходився на лікарняному, про що повідомив відповідача. У звязку з тим, що після спливу двотижневого строку та неодноразових звернень до ТОВ «Сінергія Плюс» його не було звільнено, 21 травня 2013 року він надіслав поштою заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, яку отримано відповідачем 23 травня 2013 року. Проте, 24 травня 2013 року відповідач звільнив його за прогули. Копію наказу про звільнення за ч.4 ст.40 КЗпП України разом з трудовою книжкою, до якої внесені відповідні записи, він отримав поштою 06 червня 2013 року. Вважає, що керівництвом ТОВ «Сінергія Плюс» порушенні норми трудового законодавства, оскільки відмовлено у прийнятті та реєстрації його заяви про звільнення та листка непрацездатності; відмовлено у видачі трудової книжки після спливу двотижневого строку з дня подачі заяви про звільнення. Ці порушення були виявлені і під час перевірки, проведеної територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області, на підставі якої на директора ТОВ «Сінергія Плюс» ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення.

Заочним рішенням Володарського районного суду Донецької області від 08 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано поважною причину пропуску строку для звернення ОСОБА_1 до суду. Визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера регіонального розвитку, в частині формулювання причини звільнення, та визнано недійсним запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення з роботи за прогул. Зобовязано ТОВ «Сінергія Плюс» в наказі про звільнення від 24 травня 2013 року № 19/13 ОК змінити формулювання причини звільнення - «за прогули за п. 4 ст.40 КЗпП України» та дату звільнення «24 травня 2013 року», зазначивши - «ОСОБА_1, менеджера регіонального розвитку, звільнити з займаної посади за власним бажанням, згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», із зазначенням дати звільнення «06 червня 2013 року» та внести відповідні зміни в запис про звільнення до трудової книжки ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «Сінергія Плюс» на користь ОСОБА_1 за час тимчасової втрати працездатності з 17 квітня 2013 року по 25 квітня 2013 року - 195 грн., невиплачену заробітну плату за квітень-травень 2013 року в сумі 1191,73 грн.; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки 541,89 грн., вихідну допомогу в розмірі 3793,23 грн., а всього 5721,85 грн.

Стягнуто з ТОВ «Сінергія Плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 25 травня 2013 року по день фактичного розрахунку.

Стягнуто з ТОВ «Сінергія Плюс» на користь держави судовий збір в сумі 229,40 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 вересня 2015 року стягнуто з ТОВ «Сінергія Плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 25 травня 2013 року по 8 січня 2014 року - 9 272,34 грв.

В апеляційній скарзі на заочне рішення суду ТОВ «Сінергія Плюс» просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне зясування обставин справи, які мали значення для правильного її вирішення та на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, посилалося на те, що при розгляді справи судом першої інстанції, відповідач не був належним чином повідомлений про судові засідання, що є поважною причиною неявки представника в судові засідання. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1К був прийнятий на посаду менеджера регіонального розвитку з 11 березня 2013 року. З 17 квітня 2013 року по 25 квітня 2013 року, перебував на лікарняному, який своєчасно переданий підприємству не був. З 27 квітня 2013 року позивач до роботи не приступив, у звязку з чим 24 травня 2013 року його було звільнено за прогули на підставі табелю обліку робочого часу та акту про відсутність на робочому місці в м. Маріуполі в період з 09.00 до 18.00 години 29 квітня 2013 року; акту від 24 травня 2013 року про відсутність на робочому місці в період з 09.00 по 18.00 годин в м. Києві та акту від 24 травня 2013 року про відсутність на робочому місці в період з 09.00 по 18.00 годин в м. Маріуполі. Однак, зазначені акти не були досліджені в суді першої інстанції у звязку з відсутністю в судовому засіданні представника відповідача. Вважає, що звільнення відбулося законно, оскільки роботодавцем було належним чином встановлено факт прогулу позивача без поважних причин. Позивачем вказані акти не спростовані, тобто, документально не підтверджено, де позивач знаходився в дні відсутності на робочому місці і яку роботу виконував.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ТОВ «Сінергія Плюс» ОСОБА_3, яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, заперечення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4, які просили скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу № 7/13 від 11 лютого 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Сінергія Плюс» на посаду менеджера регіонального розвитку (а.с. 27-31).

Згідно наказу № 9/13 від 24 травня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера регіонального розвитку за п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою для в звільнення в наказі зазначений табель обліку робочого часу та акти про відсутність на робочому місці (а.с. 25).

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд зазначив в рішенні, що наказ про звільнення позивача з займаної посади за прогули без поважних причин не відповідає вимогам закону, оскільки винесений з порушенням норм ч.1,4 ст.149 КЗпП України, а саме, при винесенні наказу не була проведена службова перевірка, не витребувані письмові пояснення ОСОБА_1 про поважність причин неявки на роботу, що призвело до винесення наказу в день, коли ОСОБА_1 перебував на лікарняному; наказ не було оголошено працівнику під розпис. Порушення трудових прав позивача встановлено перевіркою Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області від 13 вересня 2013 року та постановою Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2013 року про притягнення директора ТОВ «Сінергія Плюс» до адміністративної відповідальності. У звязку з визнанням звільнення незаконним та небажанням позивача продовжувати трудові відносини з відповідачем, суд вважав за можливе змінити формулювання причин звільнення та стягнути з відповідача кошти за час тимчасової втрати працездатності, невиплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, вихідну допомогу, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні відповідно до розрахунків, наданих позивачем.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду оскільки обставини, які суд вважає встановленими, не відповідають матеріалам справи, наданим доказам, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, порушені норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст.38 ч 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗ п П України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин).

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював у відповідача менеджером регіонального розвитку з 11 лютого 2013 року. Згідно з табелем обліку робочого часу, графік роботи ОСОБА_1 становив пятиденний робочий день з двома вихідними днями ( а.с. 176-179,198-201). Місце роботи позивача визначено відповідно до фактичного місця знаходження підприємства за договором оренди приміщення за адресою м. Київ, вул. Раїси Окіпної,4-Б,офіс 12 (а.с. 202-207), та м. Маріуполь, за який ОСОБА_1 був відповідальний, як менеджер регіонального розвитку.

Відповідно до листка непрацездатності, в період з 17 квітня 2013 року по 25 квітня 2013 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному. До роботи повинен був стати 27 квітня 2013 року (а.с. 21).

З позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що 17 квітня 2013 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, але відповідач відмовив у прийнятті та реєстрації зазначеної заяви (а.с. 18). При цьому, в суді апеляційної інстанції позивач посилався на те, що заява була передана ним відповідачу по електронній пошті. Відповідач заперечував факт отримання цієї заяви у будь який спосіб. Належних та допустимих доказів на підтвердження факту подачі заяви 17 квітня 2013 року (поштового відправлення або розписки про вручення, направлення електронною поштою тощо) позивачем суду не надано.

21 травня 2013 року ОСОБА_1 направив рекомендованим листом на адресу відповідача заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, лікарняний лист серії АВШ №529807від 17 квітня 2013 року, заяву про видачу довідок про роботу, заробітну плату та інших документів, які отримані відповідачем 23 травня 2013 року ( а.с. 19-23).

Згідно відповіді директора ТОВ «Сінергія Плюс» на заяву позивача від 21 травня 2013 року, ОСОБА_1 звільнений з займаної посади 24 травня 2013 року за прогули, оскільки з 17 квітня 2013 року був відсутній на роботі та не повідомив про знаходження на лікарняному. По закінченню лікарняного листок непрацездатності не був наданий ТОВ «Сінергія Плюс» та позивач не приступив до роботи 27 квітня 2013 року (а.с. 24).

29 квітня 2013 року комісією в складі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було складено акт про відсутність 29 квітня 2013 року на робочому місці ОСОБА_1 в період з 09.00 до 18.00 години в м. Маріуполі ( а.с. 77).

24 травня 2013 року комісією у складі ОСОБА_5,ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було складено акт про відсутність на робочому місці в м. Маріуполі ОСОБА_1 в період з 3 травня 2013 року по 24 травня 2013 року з 09.00 до 18.00 години ( а.с. 76).

24 травня 2013 року комісією в складі ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було складено акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 в м. Києві в період з 3 травня 2013 року по 24 травня 2013 року з 09.00 до 18.00 годин ( а.с. 75).

Заперечуючи проти вказаних актів, позивач посилався на те, що в зазначені дати він міг знаходитися не тільки у м. Києві та Маріуполі , а й у м. Донецьку, Горлівці, Одесі, Херсоні, Миколаєві, де знаходяться філіали, підпорядковані підприємству, оскільки він планував свою роботу сам.

Крім того, позивач посилався на те, що після виходу з лікарняного, в тому числі 29 квітня 2013 року, він знаходився в офісі за адресою пл. Лепсе, 25 в м. Маріуполі, де займався передачею матеріальних цінностей ОСОБА_11, який повинен був працювати замість нього. У період з 3 травня по 24 травня 2013 року він періодично перебував у м. Донецьку та Горлівці, а після 9 травня - у м. Києві, але конкретно в яких містах він знаходився у зазначені в актах періоди та яку роботу виконував, позивач пояснити не зміг і докази на підтвердження своїх доводів суду не надав.

З письмових пояснень відповідача вбачається, що розпоряджень або наказів про відрядження ОСОБА_1 в інші міста для виконання трудових обовязків (Донецьк, Горлівка, Одеса, ОСОБА_10 та інші) у період квітень травень 2013 року та про передачу матеріальних цінностей директором товариства не видавалося; акти про передачу матеріальних цінностей від ОСОБА_1 на підприємстві відсутні. ОСОБА_11 у 2013 році у товаристві не працював, про що свідчить табель обліку робочого часу, посада менеджера регіонального розвитку була ліквідована (а.с.195-196).

Проаналізувавши встановлені обставини та надані сторонами докази, колегія суддів не може погодитися з доводами позивача та суду про те, що акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці не є правовою підставою для його звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки встановлені цими актами обставини позивачем не спростовані належними та допустимими доказами.

Не надано позивачем і доказів на підтвердження факту відсутності на роботі в зазначений в актах період з поважних причин.

Позивач в позовній заяві та в поясненнях не посилався на те, що звільнений під час перебування на лікуванні, немає таких доказів і в матеріалах справи. Тому, висновок суду в рішенні про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося під час перебування позивача на лікарняному, є безпідставним.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1К про визнання незаконним наказу про звільнення та про зміну формулювання причин звільнення з ч п.4 ст.40 на ч.3 ст.38 КЗ п П України відсутні, оскільки при розгляді справи знайшов підтвердження факт вчинення позивачем прогулів без поважних причин на протязі тривалого часу.

Висновок суду про незаконність звільнення позивача у звязку з невідповідністю процедури звільнення вимогам ч.1,4 ст.149 КЗ п П України, як підстави для задоволення позову, на думку колегії суддів, є необгрунтованим.

Згідно з ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що стягнення оголошується в наказі ( розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Колегія суддів вважає, що факт порушення процедури звільнення (не витребування у позивача письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі та не вручення копії наказу під розпис) не спростовує факту вчинення позивачем прогулів, тому, як формальна причина цей факт не може бути підставою для задоволення позову.

Не погоджується колегія суддів і з висновком суду про те, що є законні підстави для задоволення позову позивача про зміну формулювання причин його звільнення, оскільки порушення трудових прав позивача встановлено висновком Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області від 13 вересня 2013 року та постановою Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2013 року про притягнення директора ТОВ «Сінергія Плюс» до адміністративної відповідальності, з огляду на наступне.

Згідно довідки Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області від 13.09.2013 року, за дорученням прокуратури Обухівського району Київської області, було проведено перевірку ТОВ «Сінергія Плюс». В ході перевірки встановлено, що керівництвом підприємства ОСОБА_1 не були розяснені права та обовязки, він не був ознайомлений з посадовою інструкцією під розпис, також він не був проінформований під розпис, про умови праці, про правила внутрішнього трудового розпорядку, про умови колективного договору, його не було проінструктовано під розпис з технікою безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці, протипожежної охорони. Крім того, перевіркою було встановлено, що до звільнення за прогули від ОСОБА_1 не були витребувані письмові пояснення про причини порушення трудової дисципліни, не були надіслані письмові попередження про те, що його може бути звільнено у разі порушення трудової дисципліни, також не було повідомлено про факт звільнення за прогули, не ознайомлено, під розпис, з наказом про звільнення. За результатами перевірки на директора ТОВ «СІНЕРГІЯ-ПЛЮС» було складено адміністративний протокол (а.с. 38).

Відповідно до постанови Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2013 року директора ТОВ «Сінергія Плюс» ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 41 ч.1 КУпАП та накладено штраф в розмірі 850 гривень. В постанові зазначені наступні факти порушення вимог законодавства про працю та про охорону праці директором ТОВ «Сінергія Плюс»: відсутні посадові інструкції працівників, відсутні розписки про ознайомлення працівників з умовами праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами колективного договору, інструкцією з техніки безпеки на виробництві, чим порушені вимоги ст.29 КЗпП України; порушена інструкція про порядок ведення трудових книжок - п.2.1гл2,п.2.5,п.п.(б)п.7.1 гл.7; порушено ч.1 ст.47 КЗпП України - при звільненні працівника за прогули трудова книжка не була видана йому в день звільнення під розписку ( а.с. 50).

Обґрунтовуючи позов про визнання незаконним наказу про звільнення та зміну формулювання причин звільнення, ОСОБА_1 посилався на те, що порушення відповідачем трудового законодавства полягає у відмові прийняття та реєстрації заяви про звільнення та листка непрацездатності; у відмові видачі трудової книжки після спливу двотижневого строку після подачі заяви про звільнення ( а.с. 1-5).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскільки, відповідно до положень ст.11 ЦПК України, предметом розгляду суду першої інстанції були вимоги позивача про порушення відповідачем трудового законодавства щодо відмови у прийнятті та реєстрації його заяви про звільнення та листка непрацездатності; відмови у видачі трудової книжки після спливу двотижневого строку з дня подачі заяви про звільнення, посилання суду в рішенні на висновки територіальної інспекції з питань праці від 13 вересня 2013 року та постанову суду від 24 вересня 2013 року про притягнення до адміністративної відповідальності керівника ТОВ «Сінергія Плюс», якою встановлені обставини, які на думку суду першої інстанції згідно зі ст.61 ЦПК України не потребують доказування, є безпідставними, оскільки в цих документах зазначені інші порушення трудового законодавства підприємством, ніж ті, на які посилається позивач.

У звязку з відмовою у позові про визнання незаконним наказу про звільнення та зміну формулювання причин звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги немає.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати, коштів за період тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції не витребував відповідні докази на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем з виплати цих сум, довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача.

Між тим, з довідки, наданої ТОВ «Сінергія Плюс», апеляційному суду, вбачається, що відповідно до лікарняного листа від 17 квітня 2013 року №529807 ОСОБА_1К було нараховано 520 грв. Сума до виплати 433,16 грв. За рахунок підприємства оплата 5 днів тимчасової непрацездатності була проведена 24 травня 2013 року в сумі 162,44 грв.

Також 24 травня 2013 року ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата за квітень 2013 року в сумі 581,03 грв. та компенсація за невикористану відпустку в сумі 177,54 грв., а всього 921,00 грв.

У звязку із затримкою надходження коштів від Фонду соціального страхування, кошти в сумі 270,73 грв. були виплачені ОСОБА_1 13 червня 2013 року (а.с. 209). Зазначене підтверджено платіжними дорученнями від 24 травня 2013 року №183 та від 13 червня 2013 року №266( а.с. 210,211).

Факт отримання зазначених вище сум до звернення до суду ( 26.11.2013 року ) та їх розмір позивач в апеляційному суді не оспорював, у звязку з чим підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати та коштів за період тимчасової непрацездатності колегія суддів не вбачає.

Таким чином, оскільки вирішуючи спір, суд доводи і заперечення сторін неналежним чином не перевірив, неправильно встановив фактичні обставини справи, порушив норми матеріального і процесуального права, рішення суду, відповідно до ст.309 ЦПК України, в частині визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, невиплаченої заробітної плати, коштів за час тимчасової втрати працездатності підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 в зазначеній частині.

У звязку зі скасуванням основного рішення підлягає скасуванню і додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення з 24 травня 2013 року по 8 січня 2014 року в розмірі 9272,34 грв., що відповідає розясненням, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Що стосується рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у звязку з затримкою видачі трудової книжки, то колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду підлягає залишенню без зміни з наступних підстав.

Задовольняючи позов в зазначеній частині, суд виходив з того, що затримка видачі трудової книжки відбулася з вини відповідача, а тому, він повинен виплатити позивачеві відповідну компенсацію. Причина пропуску строку для звернення позивача до суду з цими вимогами є поважною.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Статтею 47 КЗп П України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов»язані в день звільнення видати робітнику належним чином оформлену трудову книжку.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст.73 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Як вбачається з пояснень позивача та не оспорюється відповідачем, наказ про звільнення та трудову книжку ОСОБА_1 отримав по пошті 6 червня 2013 року.

Таким чином, з моменту звільнення - 24 травня 2013 року по 6 червня 2013 року затримка видачі трудової книжки становить 9 робочих днів, відповідно, сума до виплати, виходячи із довідки про середньоденну заробітну плату, яка становить 61,41 грв., складає 552,69 грв. Однак, позивачем 16 листопада 2013 року були заявлені вимоги в цій частині на суму 541,89 грв., тому, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача ( а.с. 9-13).

Згідно з довідкою Зарянської амбулаторії Володарського району Донецької області з 1 липня 2013 року по 1 листопада 2013 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 41), у звязку з чим причина пропуску позивачем строку для звернення до суду обгрунтовано визнана поважною.

Оскільки в зазначеній частині рішення суду ухвалено у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, відповідно до ст.308 ЦПК України, рішення суду в частині визнання причини пропуску строку для звернення до суду поважною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з затримкою видачі трудової книжки підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінергія - Плюс» задовольнити частково.

Заочне рішення Володарського районного суду Донецької області від 08 січня 2014 року, в частині визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, невиплаченої заробітної плати, коштів за час тимчасової втрати працездатності, та додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінергія - Плюс» про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, коштів за час тимчасової втрати працездатності з 17 квітня 2013 року, невиплаченої заробітної плати за квітень травень 2013 року - відмовити.

Це ж рішення, в частині визнання поважною причини пропуску строку для звернення до суду і стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 24 травня 2013 року по 6 червня 2013 року в сумі 541,89 грв. та в частині стягнення судового збору, залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: С.А. Попова

ОСОБА_12