АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Побірченко Т.І., Шахової О.В.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Лаєніндустрі», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лєксворд», про визнання договорів недійсними,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11440/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Лаєніндустрі» (далі по тексту - ПП «Лаєніндустрі»), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лєксворд» (далі по тексту - ТОВ «Лєксворд»), про визнання договорів недійсними.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що договори № 003309 від 15 жовтня 2014 року та № 003309 від 21 жовтня 2014 року були укладені ОСОБА_2 під впливом обману з метою надання третьою особою позикових коштів, які так і не були надані. Також зазначає, що укладені ОСОБА_2 договори з ТОВ «Лєксворд» та ПП «Лаєніндустрі» не передбачають будь-якої відповідальності цих осіб за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання позивачем позики навіть у разі повної сплати щомісячних платежів. Зі змісту договору з ТОВ «Лексворд» та додатків до нього випливає, що отримання позики учасником фонду можливе лише за умови виконання всіма учасниками договорів, які укладені з кожним з них, а реалізація права учасника фактично позбавлена в залежність від наслідків дій інших учасників фонду. Крім того, ТОВ «Лєксворд» здійснює фінансову діяльність, яка відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» потребує ліцензування, проте, у Державному реєстрі фінансових установ відсутні відомості про ТОВ «Лєксворд», як фінансову установу, яка надає фінансові послуги. ТОВ «Лєксворд» та ПП «Лаєніндустрі» здійснюють нечесну підприємницьку діяльність, вводять осіб в оману щодо справжніх умов договорів, які укладаються з метою надання позики.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання представники ПП «Лаєніндустрі» та ТОВ «Лєксворд» не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лєксворд» було укладено договір № 003309, відповідно до умов якого ТОВ «Лєксворд» за згодою ОСОБА_2 зобов'язалось вчинити від її імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у додатку № 1 до даного договору, на підставі ст. 1046, 1048 ЦК України та на умовах діяльності програми «Ренессанс», що міститься в додатку № 2 до даного договору, який є невід'ємною частиною цього договору, у тому числі організовувати та проводити розподіл Фонду учасників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь ОСОБА_2 за рахунок Фонду учасників, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.7-9).

Того ж дня між ОСОБА_2 та ПП «Лаєніндустрі» було укладено договір № 003309, відповідно до умов якого ПП «Лаєніндустрі» зобов'язалось за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації (а.с.10).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору, вартість плати за надання послуг ПП «Лаєніндустрі» погоджена сторонами і складає 5 500,00 грн.

На виконання умов вказаного пункту ОСОБА_2 було сплачено 5 500,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН110 від 15 жовтня 2014 року в якості страхового платежу за вказаним договором (а.с.11).

Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 003309 від 15 жовтня 2014 року ПП «Лаєніндустрі» були проведені інформаційно-консультаційні послуги, вартість яких становить 5 500,00 грн. Сторони претензій одна до одної не мають (а.с.12).

21 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПП «Лаєніндустрі» було укладено договір № 003309, відповідно до умов якого ПП «Лаєніндустрі» також зобов'язалось за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації (а.с.13).

Пунктом 2.1 вказаного договору, визначено вартість плати за надання послуг ПП «Лаєніндустрі» у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно квитанції № ПН1321 від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було сплачено 5 000,00 грн. згідно умов вказаного договору (а.с.14).

Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 003309 від 21 жовтня 2014 року ПП «Лаєніндустрі» були проведені інформаційно-консультаційні послуги, вартість яких становить 5 000,00 грн. Сторони претензій одна до одної не мають (а.с.15).

В квітні 2015 року ОСОБА_2 порушила перед судом питання про визнання недійсними договору № 003309 від 15 жовтня 2014 року та договору № 003309 від 21 жовтня 2014 року, укладених між нею та ПП «Лаєніндустрі» та стягнення з останнього сплачені за вказаними договорами грошові кошти у подвійному розмірі, що становить 21 000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що вказані договори були укладені нею під впливом обману з метою надання третьою особою позикових коштів, які так і не були надані.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимоги про визнання недійсними договори № 003309 від 15 жовтня 2014 року та № 003309 від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 не довела того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно пунктів 6.5 договору № 003309 від 15 жовтня 2014 року та договору № 003309 від 21 жовтня 2014 року, укладених між ОСОБА_2 та ПП «Лаєніндустрі», вбачається, що ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила, що отримала усі необхідні коректно викладені пояснення від представника ПП «Лаєніндустрі», уважно прочитала та зрозуміла договори, що засвідчила своїм підписом.

На виконання умов вищевказаних договорів, згідно квитанції № ПН110 від 15 жовтня 2014 року та квитанції №ПН1321 від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було сплачено 5 500,00 грн. та 5 000,00 грн.

Відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 15 жовтня 2014 року та 21 жовтня 2014 року виконавцем були проведені інформаційно-консультаційні послуги, загальна вартість яких становить 10 500,00 грн. Сторони претензій одна до одної не мають.

Позивачем не було доведено введення її ПП «Лаєніндустрі» в оману та наявності передбачених ст. 230 ЦК України підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Крім того, ОСОБА_2 посилалася на те, що саме працівники ТОВ «Лєксворд» ввели її в оману та переконали підписати оспорюванні договори з ПП «Лаєніндустрі» та сплатити 10 500,00 грн.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про визнання договорів недійсними, ОСОБА_2 не заявляла вимог до ТОВ «Лєксворд», як такого, що безпосередньо вводило її в оману, а зазначила його як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів № 003309 від 15 жовтня 2014 року та № 003309 від 21 жовтня 2014 року, та відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що укладені нею договори з ТОВ «Лєксворд» та ПП «Лаєніндустрі» не передбачають будь-якої відповідальності цих осіб за невиконання умов договору, оскільки положеннями п. 4 договорів № 003309 від 15 жовтня 2014 року та № 003309 від 21 жовтня 2014 року, укладених між ОСОБА_2 та ПП «Лаєніндустрі» передбачено відповідальність сторін, а договір № 003309 від 15 жовтня 2014 року, укладений між нею та «Лєксворд», апелянтом оспорено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Лєксворд» здійснює фінансову діяльність, без відповідної на те ліцензії відхиляються колегією суддів, оскільки вказані обставини не можуть бути підставою для визнання недійсними договорів, укладених з ПП «Лаєніндустрі». Крім того, жодних вимог до ТОВ «Лєксворд» ОСОБА_2 заявлено не було.

Також, є безпідставними посилання апелянта на несправедливість умов договору, оскільки підстави для визнання договору недійсним, передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (несправедливість умов) та ст. 19 цього Закону (введення споживача в оману та здійснення нечесної підприємницької практики) є взаємовиключними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Т.І. Побірченко

О.В.Шахова