Справа №478/101/14-ц 16.03.2015 16.03.2015 16.03.2015
Провадження №22-ц/784/687/15
провадження №22-ц/784/687/2015 Головуючий в першій інстанції Сябренко І.П.
категорія 23 Доповідач в апеляційній інстанції Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Романенко Ю.О.,

за участі представника відповідача Глазкова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 жовтня 2014 року

за позовом

ОСОБА_4 до приватного підприємства (далі - ПП) «Агротех» про визнання договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди недійсними,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПП «Агротех» про визнання договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди недійсними.

Позивач зазначав, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-МК № 018876 від 11 вересня 2001 року він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,65 га, розташованої в межах території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. В період з 2003 року по січень 2013 року за усною домовленістю передав в користування вказану земельну ділянку відповідачу за плату без укладання в письмовій формі договору оренди.

На початку 2011 року йому стало відомо про наявність письмового договору оренди та додаткової угоди належної йому земельної ділянки, укладені відповідно 15 квітня 2003 року та 17 березня 2007 року з відповідачем від його імені.

Посилаючись на те, що вказані договори він не підписував, позивач просив суд визнати недійсними договір оренди спірної земельної ділянки, укладений між ним та ПП «Агротех» 15 квітня 2003 року та зареєстрований 26 лютого 2007 року у Миколаївській регіональній філії центру Державного земельного кадастру за № 98 та додаткову угоду від 17 березня 2007 року.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без зміни.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору оренди землі скасовано, справа в цій частині передана на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині вказане рішення залишено без зміни.

Отже, апеляційний суд перевіряє оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання договору оренди землі недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що перебіг позовної давності почався з часу отримання позивачем орендної плати та існування правовідносин оренди землі з 2003 року, а тому, за заявою відповідача, застосував позовну давність.

Однак в повній мірі з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального права.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2003 року ПП «Агротех» уклало з ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки площею 8,65 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, строком на 10 років. Цей договір зареєстровано 26 лютого 2007 року у Миколаївській регіональній філії центру Державного земельного кадастру за № 98.

ОСОБА_4 вважає вказаний договір недійсним, посилаючись на те, що він його не підписував, а від його імені підпис поставила стороння особа.

Враховуючи, що спірний договір вчинено 15 квітня 2003 року, правовідносини сторін щодо недійсності цього правочину регулюються ЦК УРСР 1963 року та Законом України № 161-XIV від 6 жовтня 1998 року «Про оренду землі», в редакції Закону 1998 року (далі - Закон № 161-XIV), які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону № 161-XIV, договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі та посвідчується нотаріально за її місцезнаходженням: на строк до 5 років - за бажанням однієї із сторін договору; на строк більше 5 років - в обов'язковому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 14 Закону № 161-XIV порушення вимог ст. 13 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 606 від 3 червня 2014 року, підпис у договорі оренди від 15 квітня 2003 року, від імені ОСОБА_4 виконано не ним, а іншою особою (а.с. 112-118).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірний договір оренди землі укладено з порушенням вимог ст. 13 Закону № 161-XIV, що є підставою, передбаченою ст. 14 Закону № 161-XIV, для визнання цього договору недійсним.

Твердження відповідача про те, що позивач пропустив позовну давність, оскільки її перебіг почався з 2003 року - з часу отримання позивачем орендної плати та існування правовідносин оренди землі, не заслуговують на увагу.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, враховуючи термін укладення спірного договору - 15 квітня 2003 року, спірні правовідносини щодо позовної давності регулюються ЦК України.

Відповідно до ст. 257 та ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 28 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обґрунтовуючи свій позов та апеляційну скаргу, ОСОБА_4 зазначав, що дізнався про наявність спірного договору у письмовій формі лише в квітні 2011 року. Зазначене підтверджується заявою позивача від 26 квітня 2011 року (а.с. 25).

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Отже, ОСОБА_4 дізнався про порушення свого права в квітні 2011 року, а тому звернувшись з даним позовом в січні 2014 року, позивач не пропустив трирічний строк позовної давності.

Не може погодитись колегія і з доводами відповідача про те, що ОСОБА_4 фактично надав йому земельну ділянку в користування чим погодився на умови договору оренди, оскільки отримання позивачем орендної плати за землю, як до оформлення спірного договору, так і після цього, не може бути достатнім доказом того, що позивач погодився укласти договір оренди саме на тих умовах, які зазначені в спірному договорі.

Оскільки суд першої інстанції на зазначені обставини справи та вимоги матеріального права належної уваги не звернув, рішення в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки підлягає скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення таких вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, які останній поніс в суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 182 грн. 70 коп. (243,6 + 121,8) / 2).

Керуючись статями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 жовтня 2014 року в частині вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до приватного підприємства «Агротех» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсним укладений 15 квітня 2003 року між приватним підприємством «Агротех» та ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки площею 8,65 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, який зареєстровано 26 лютого 2007 року у Миколаївській регіональній філії центру Державного земельного кадастру за № 98.

Стягнути з приватного підприємства «Агротех» на користь ОСОБА_4 182 грн. 70 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: