Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи 333/9855/14-ц головуючий у 1-й інстанції Холод Р.С.
провадження № 22-ц/778/4106/15 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначивши, що 15.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, згідно вимог якого остання отримала кредит в сумі 1 950 000 гривень на строк до 14.12.2016 року із платою за користування кредитом в розмірі 17.5 % річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 15.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №0/3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 Однак, ОСОБА_3 не виконувала в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків, таким чином порушивши вимоги кредитного договору, тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Господарського суду Запорізької області, куди звернувся позивач із позовом про стягнення заборгованості з останньої за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року, було встановлено фактичну наявність заборгованості за вказаним кредитним договором та факт заміни кредитора (ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк»).

Враховуючи, що сума заборгованості складає 2 349 369 грн. 96 коп., тому позивач просив суд в рахунок часткового погашення цієї заборгованості, звернути стягнення за іпотечним договором шляхом визнання за Публічним акціонерним банком «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок літ. Г-2. загальною площею 204,2 кв. м.. житловою площею 83,8 кв.м., розташований за адресою: м. Запоріжжя, буд. Чубанова. буд.2., що належить ОСОБА_2

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 квітня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ПАТ «Дельта Банк»подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матерів справи, що 15.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0 (т.1 а.с. 5-10). 03.04.2010 року між вказаними сторонами була укладена додаткова угода №1 до вказаного кредитного договору (т.1 а.с. 11-13). 30.03.2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 та №3, а 21.08.2012 року додаткову угоду №4 до кредитного договору № 0 від 15.12.2006 року (т.1 а.с. 14-16, 182-188).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 0 від 15.12.2006 року в редакції, викладеній додатковим договором № 4 від 21.08.2012 року, банк зобовязується надати ОСОБА_3, а остання зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у національній валюті України в сумі 1 915 905,72 грн.

За п.1.2.1. зазначеного кредитного договору в редакції, викладеній додатковим договором № 4 від 21.08.2012 року, надання кредиту здійснюється у термін з 15 грудня 2006 року по 20 серпня 2024 року. За п. 1.3.1., 1.3.2. кредитного договору в редакції, викладеній додатковим договором № 4 від 21.08.2012 року, за використання кредитних коштів за договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14,0 % річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк процентна ставка встановлюється у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Погашення кредиту, сплата процентів за користування кредитом, щомісячних комісій за п. 1.3.4.1., 1.3.5. кредитного договору, здійснюється шляхом перерахування позичальником на рахунок Банку фіксованих платежів (ануїтетні платежі) у сумі та у чітко встановлений договором та відображений у додатку №1 цього договору термін, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому наданий кредит. Позичальник зобовязується сплачувати проценти за договором у строк - з 01 по 10 число включно кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти за користування кредитом. Щомісячний ануїтетний платіж складає 27 461,00 грн. (відповідно до Додатку №1 до Додаткового договору №4 від 21.08.2012р.).

15.12.2006 року з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 0 від 15.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №0/З, посвідчений приватним нотаріусом за реєстровим № 3682 (а.с. 17-19). За умовами іпотечного договору предметом іпотеки є жилий будинок літ. Г-2, загальною площею 204,2 кв.м, житловою площею 83,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, буд.2 та належить ОСОБА_2 (т.1 а.с. 27-28). Згідно п.1.1. вказаного договору іпотеки за домовленістю сторін, вартість предмету іпотеки, складає 3 392 837 грн.

Пунктом 1.4 договору іпотеки №0/З від 15.12.2006 року передбачено, що у випадку невиконання ОСОБА_3 положень кредитного договору № 0 від 15.12.2006 року іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх позовних вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи основну суму боргу, відсотки за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, а також видатки по здійсненню стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію.

Згідно п.5.1., 5.2, 5.4 зазначеного договору іпотеки іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року, яке виникає у іпотекодержателя у випадку невиконання не виконання (або часткового не виконання) ОСОБА_3 або ОСОБА_2 своїх зобовязань перед іпотекодержателем за кредитним договором та в інших випадках, передбачених цим договором. Задоволення вимог іпотекодержателя можливе шляхом добровільної передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя та шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, чи на підставі виконавчого напису нотаріуса після невиконання боржником у 30-денний строк вимоги, згідно з повідомленням, надісланим у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

30.03.2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про внесення змін №1, а 21.08.2012 року договір №2 до договору іпотеки №0/З від 15.12.2006 року (т.1 а.с. 21-26). У вказаних договорах були внесені зміни у звязку з укладенням ПАТ «УкрСиббанк» додаткових договорів з ОСОБА_3 до кредитного договору № 0 від 15.12.2006 року.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до вказаного договору ПАТ «Дельта Банк» набув статус нового кредитора за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року, укладеним з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» (т.1 а.с. 47-54).

З матеріалів справи вбачається, що банком зобовязання щодо надання ОСОБА_3 кредиту виконані належним чином та в повному обсязі відповідно до умов кредитного договору № 0 від 15.12.2006 року. В свою чергу, ОСОБА_3 вимоги зазначеного кредитного договору не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує.

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору щодо повернення коштів, рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.06.2014 року, яке набуло законної сили стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта банк» достроково стягнута уся сума боргу за кредитним договором в розмірі 2 383 950 гривень 74 копійок заборгованості за кредитом , 310 218 заборгованості по процентам, 3 528,83 гривні пені за несвоєчасну сплату платежів за кредитом, 12578,15 гривень пені за несвоєчасну сплату платежів по процентам. (т.1 а.с. 33-37).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду від 14.01.2015 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року станом на 18.02.2014 року в розмірі 2 121648,95 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 1 868 183,14 гривень; заборгованості за відсотками 241 239,70 гривень; заборгованості по пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту 2691,66 гривень; заборгованості по пені за несвоєчасну сплату платежів по відсотках 9534,45 гривень. (а.с.140)

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.11.2015 року було скасоване заочне рішення Жовтневого районного суду від 14.01.2015 року та відмовлено у задоволені позову у звязку із тим, що позивач допустимими доказами не довів передачу та набуття ним права вимоги про стягнення з ОСОБА_2 як із поручителя заборгованості за цими кредитними договорами№0 від 15.12.2006р. та за № 0 від 30.07.2008р..

Позивачем заявлені вимоги з розрахунком заборгованості на 25.11.2014 року , за яким нарахована заборгованість за кредитним договором в сумі 2 349 369 грн. 96 коп., з яких: 1 868 183 грн. 14 коп. заборгованість за кредитом; 426 699 грн. 19 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 12 086 грн. 34 коп. пеня за несвоєчасну сплату платежів за кредитом; 42 431 грн. 29 коп. пеня за несвоєчасну сплату платежів по процентам. (а.с.30-32)

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення на предмет іпотеки обрано спосіб захисту шляхом набуття іпотекодержателем право власності на іпотечне майно.

Відповідно до розяснень п. 39 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»), та правової позиції Верховного Суду в справі від 11 грудня 2013 р. № 6-124цс13, якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем суд першої інстанції дійшов висновку проте, що сума боргу за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року складає 2 349 369 грн. 96 коп., а ринкова вартість майна за наданою позивачем довідкою від 28.11.2014 року (оцінювач ОСОБА_5О.), житлового будинку літ.Г-2, житловою площею 83,8 кв.м., загальною площею 204,2 кв.м. виходячи із офіційного курсу долара США 1 долар - 14,969269 гривень, складає 2 118 371 грн. (а.с.95) та виходячи із офіційного курсу НБУ, на день винесення рішення (30.04.2015 року) 21,046832 грн. за 1 долар США, суд дійшов висновку проте, що вартість спірного будинку, встановленого висновком від 28.11.2014 року, враховуючи збільшення курсу долара США, на день винесення рішення становить 2 978 435,06 грн. Оскільки сума боргу складає 2 349 369 грн. 96 коп., значна менше вартості іпотечного майна вимоги позивача у вибраний спосіб захисту у вигляді визнання право власності буде порушувати права іпотекодавця.

За змістом договору іпотеки ст. 589 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

При цьому частиною 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

За розясненнями п.6 Постанови ВСУ N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на

жилий будинок» вартість будинку має визначатися за ринковими цінами на час розгляду справи (ухвалення рішення)

За висновком суду першої інстанції, сторони не надали належних доказів щодо ринкової вартості будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, 2, тому неможливо визначити співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна.

Згідно п.1.1. Договору іпотеки за домовленістю сторін, вартість предмету іпотеки, складає 3 392 837 грн.

За довідкою оцінювача ОСОБА_5 від 28.11.2014 року , наданого позивачем, вартість житлового будинку літ.Г-2, житловою площею 83,8 кв.м., загальною площею 204,2 кв.м. який знаходиться за адресою м. Запоріжжя вул. Чубанова, 2, виходячи із офіційного курсу долара США 1 долар - 14,969269 гривень, та складає на 28.11.2014 року - 2 118 371 грн. (а.с.95)

За наданою відповідачем довідкою ТОВ «Агентство нерухомості «Арсенал» від 29.04.2015 року вартість житлового будинку за адресою м. Запоріжжя вул. Чубанова, 2, може складати від 3 600 000 гривень до 4 000 000 гривень (а.с.55, т.2)

За звітом субєкта оціночної діяльності від 01.10.2015 року, вартість житлового будинку літ.Г-2, житловою площею 83,8 кв.м., загальною площею 204,2 кв.м. , який знаходиться за адресою м. Запоріжжя вул. Чубанова, 2, на час оцінки без врахування ПДВ становить 4 879 000,00 грн. (а.с.172-208, т. 2)

За довідкою субєкта оціночної діяльності від 03.10.2015 року, ринкова вартість житлового будинку літ.Г-2, житловою площею 83,8 кв.м., загальною площею 204,2 кв.м. , який знаходиться за адресою м. Запоріжжя вул. Чубанова, 2, на час оцінки становить 7 061 489,00 грн. (а.с. 209-268, т. 2)

Сума боргу визначена позивачем за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року складає 2 349 369 грн. 96 коп., а вартість іпотечного майна на час ухвалення рішення складає за звітом субєкта оціночної діяльності від 01.10.2015 року становить 4 879 000,00 грн. (а.с.172-208, т. 2), а за оцінкою субєкта оціночної діяльності від 03.10.2015 року - 7 061 489,00 грн., і тому колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в обраний спосіб захисту у вигляді визнання право власності на іпотечне майно в рахунок погашення боргу вимоги позивача не може бути задоволені.

Отже твердження позивача в апеляційній скарзі проте, ПАТ «Дельта Банк» в рахунок боргу у сумі 2 349 369 грн. 96 коп., має право на звернення стягнення шляхом визнання право власності на предмет іпотеки будинок, що належить ОСОБА_2 не можуть бути задоволені , оскільки іпотечне майно забезпечує виконання зобовязання в межах суми боргу за кредитним договором, а вартість іпотечного майна більше ніж в два рази перевищує суму боргу .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку проте, що в іпотечній квартирі на день укладення договору іпотеки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, 2, (15.12.2006 року) проживали батько, мати і малолітній ОСОБА_6

Висновок суду ґрунтується на довідці від 20.04.2015 року, за якою у будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, 2, з моменту його придбання, тобто з 12.12.2006 року і по теперішній час проживає і зареєстрована сімя: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_6 (т.2 а.с.6).

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині його оскарження в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить в собі спростування висновків суду щодо проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 на час укладання договору іпотеки, а тому відповідно до частин 1,4 статті 303 ЦПК України та розяснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року №12, де зазначено, суд апеляційної інстанції, відповідно до принципу диспозитивності, не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Висновок суду першої інстанції проте, що зверненню стягненню перешкоджає вказівка в іпотечному договору можливість переходу власності на іпотечне майно тільки в позасудовому порядку та наявність рішенням Жовтневого районного суду від 14.01.2015 року, яким вже була стягнута сума боргу є неправильною , проте, це не призвело до ухвалення незаконного рішення.

Згідно ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.І ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому частиною 2 статті 35 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

На підставі ч.З ст. ЗЗ Закону України "Про іпотеку" встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 11 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

При цьому, частиною 3 статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право суду відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Судом першої інстанції правильно взяті до уваги роз'яснення пункту 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" де вказано: при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.І ст.3 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів погоджується з висновками рішення суду першої інстанції, яким встановлено, що сума боргу визначена позивачем за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року складає 2 349 369 грн. 96 коп., а вартість іпотечного майна на час ухвалення рішення значно перевищує суму боргу за звітом субєкта оціночної діяльності від 01.10.2015 року, становить 4 879 000,00 грн. (а.с.172-208, т. 2), а за звітом субєкта оціночної діяльності від 03.10.2015 року, ринкова вартість житлового будинку становить 7 061 489,00 грн. (а.с. 209-268, т. 2), і томувиходячи із розяснень п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" за якими суд має належним чином його мотивувати, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, а саме статею 589 ЦК України, ст. 7, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.І ст.3 Цивільного кодексу України), колегія суддів погоджується з висновками рішення суду першої інстанції, що в обраний спосіб захисту у вигляді визнання право власності на іпотечне майно в рахунок погашення боргу вимоги позивача не може бути задоволені.

Згідно ст.295 ЦПК України апелянт має навести у апеляційній скарзі обставини, які встановлені неповно, обставини, які підлягають встановленню, а апеляційний суд не має повноважень (ст.303 ЦПК України) замість апелянта наводити такі обставини, оскільки вказане є порушенням встановлених ст.ст.10,11 ЦПК України принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

В частині висновку суду першої інстанції щодо виявленої неспівмірності апеляційна скарга доводів не містить, що свідчить про неспроможність апелянта спростувати вказаний висновок, якого суд дійшов внаслідок належного виконання вимог закону та роз'яснень пункту 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Розглядаючи апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія судів не вбачає підстав для її задоволення, оскільки вона не містить в собі спростування висновків суду першої інстанції щодо співмірності суми боргу із вартістю іпотечного майна, та заявлені позивачем в обраний спосіб захисту у вигляді визнання право власності на іпотечне майно в рахунок погашення боргу не можуть бути задоволені, внаслідок того, що вартість іпотечного майна на час ухвалення рішення значно перевищує суму боргу за кредитним договором.

За положеннями ч.2 ст. 309 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки апеляційна скарга не містить інших доводів,доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення з одних лише формальних міркувань та ухвалення нового рішення про задоволення вимог шляхом визнання право власності на предмет іпотеки, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30 квітня 2015 рокуу цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді