Справа №481/654/15-ц 07.12.2015 07.12.2015 07.12.2015
Провадження №22-ц/784/2897/15
Головуюча першої інстанції: Уманська О.В.
Категорія- 27 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем - Тищенком Л.С.

з участю:

відповідача - ОСОБА_3

представників:

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26.10.2015 р., у справі за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,

встановила:

14.05. 2015 р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Позивач зазначав, що за договором позики, укладеним 19.10.2009 р. надав відповідачу 45000 грн. в борг строком до 19.06.2010 р.

Того ж дня відповідач видав розписку, якою посвідчив наявність боргу та зобов'язався повернути його до 19.06.2010 р.

За договором позики, укладеним 01.02.2010 р. надав відповідачу 16000 грн. в борг строком до 01.07.2010 р.

Того ж дня відповідач видав розписку, якою посвідчив наявність боргу та зобов'язався повернути його до 01.07.2010 р.

За договором позики, укладеним 19.10.2010 р. надав відповідачу 96.000 грн. в борг строком до 19.04.2011 р.

Того ж дня відповідач видав розписку, якою посвідчив наявність боргу та зобов'язався повернути його до 19.04.2011 р.

За договором позики, укладеним 24.01.2012 р. надав відповідачу 230.000 грн. в борг строком до 19.03.2012 р.

Того ж дня відповідач видав розписку, якою посвідчив наявність боргу та зобов'язався повернути його до 19.03.2012 р.

Свої зобов'язання за договорами позики позичальник виконав лише 17 березня та 02 травня 2013 р., а виконання зобов'язань за усною угодою було відстрочене до 01.01.2015 р.

Після спливу цього терміну відповідач своїх зобов'язань не виконав і станом на час звернення з позовом грошей не повернув, заборгувавши йому 326000 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив про стягнення зазначеної суми, та відшкодування судових витрат.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26.10.2015 р. постановлено про часткове задоволення позову.

Цим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 230.000 грн. боргу за договором позики від 24.01.2012 р. та відшкодовані судові витрати у розмірі 2421 грн. 80 коп.

В задоволенні вимог про стягнення боргу у розмірі 96.000 грн. за договором позики від 19.10.2010 р. відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення в частині відмови та ухвалення нового в цій частині про стягнення боргу у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість висновків суду щодо недостовірності наданого доказу про наявність боргу у розмірі 96.000 грн. та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з посиланням на наявність доказів про виконання спірних грошових зобов'язань, які судом безпідставно не були враховані при розгляді справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики від 19.10.2010 р. на суму 96.000 грн. суд виходив з того, що позивачем не надано оригіналу за зазначеного договору.

Але з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають наявним у справі доказам дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи цивільні спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо не доведено обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення - для відхилення цих заперечень проти позову.

За положеннями статей 11, 14-15, 22, 185,203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсності, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Кожна із сторін вправі подати заяву про виключення з числа доказів, поданого іншою стороною та доданого до матеріалів справи доказу з мотивів сумніву у його достовірності чи фальшивості.

При цьому в залежності від обставин справи суд вправі, згідно з приписами ч.2 ст. 64 ЦПК України, за клопотанням сторін вимагати подання оригіналу письмового доказу.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов'язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Вищенаведені вимоги закону у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 207 ЦК України вимога щодо письмової форми правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано не лише в одному або кількох документах, підписаних сторонами (стосовно юридичних осіб підпис суб'єктів, уповноважених на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, скріплюється печаткою), а й у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Письмовій формі відповідає правочин у електронному вигляді, якщо він вчинений із дотриманням вимог ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" і ЗУ "Про електронний цифровий підпис".

За чинним законодавством України в окремих випадках вимагається нотаріальне посвідчення правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань, а також його державна реєстрація.

В силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка не є письмовою формою договору, а тому може бути лише письмовим доказом передачі позикодавцем грошей позичальнику.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами з розстроченням, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте і в цьому випадку, рішення суду повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Воно не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують довготривалі позикові правовідносини підставою яких є договори укладені 19.10.2009 р. , 01.02.2010 р., 19.10.2010 р., та 24.01.2012 р.

За першими двома договорами позикові зобов'язання ОСОБА_3 виконані, про що свідчать розписки видані кредитором про повернення боргу ( а.с. -58-59)

Із змісту договорів, які підписані кредитором та позичальником вбачається, що договори укладені без примусу, волевиявлення є вільним, договори не приховують інших правочинів ( а.с. 12-15).

У судовому засіданні відповідач визнав, що підписував ці договори та розписки, якими посвідчено отримання грошей, але пояснив, що робив це під примусом позивача.

В той же час до матеріалів справи не додано доказів та в ході судового розгляду не встановлено доказів, які б підтверджували ці заперечення відповідача.

Крім того, відповідач не надав розписки, передбаченої ст. 545 ЦК України, яка б свідчила про повернення ним боргу та виконання боргового зобов'язання.

На цій підставі суд обґрунтовано виходив з правомірності договору, укладеного 24.01.2012 р. та наявності невиконаного позичальником грошового зобов'язання у розмірі 230 000 грн.

З врахуванням такого висновку судом ухвалене правильне та законне рішення про стягнення цього боргу.

В той же час, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення боргу у розмірі 96.000 грн. підставою якого є аналогічний за змістом договір від 19.10.2010 р., суд не врахував, що у цьому випадку відповідач також не заперечував факту підписання договору позики на таких же умовах, що й інші договори, та видачу власноруч відповідної розписки.

За цим договором також не надано відповідної розписки на підтвердження виконання цього зобов'язання.

Позичальник не подавав заяв про виключення розписки від 19.10.2010 р. з числа письмових доказів на підставі ст. 185 ЦПК України і відповідного клопотання в порядку ч.2 ст. 64 ЦПК України не подавав.

Положення ч. 1 зазначеної статті не містять імперативних приписів про те, що доказами у справі мають бути лише оригінали письмових доказів.

За таких обставин, визнання судом недостовірним письмового доказу з огляду лише на відсутність його оригіналу, не відповідає вимогам закону, що в силу положень ч. 1 ст. 309 ЦПК України, тягне скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики від 19.10.2010 р. та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 96.000 грн. боргу за договором позики від 19.10.2010 р.

При цьому колегія суддів виходить з доведеності факту невиконання позичальником зазначеного грошового зобов'язання.

Посилання позичальника про те, що кошти за договорами від 19.10.2010 р. та від 24.01.2012 р. є нарахованими процентами не заслуговують на увагу, адже зазначені договори містять умови про безвідсотковість цих правочинів.

Діюче цивільне законодавство не забороняє нарахування процентів за договорами позики, що укладені фізичними особами. За таких обставин відсутні мотиви для приховування цих умов договору позики та визнання наведених заперечень відповідача обґрунтованими.

Інші доводи також не підлягають врахуванню, оскільки вони не спростовують висновків суду про відсутність доказів виконання позичальником його грошових зобов'язань.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню судові витрати позивача на судовий збір у судах першої та апеляційної інстанції на суму 4546 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26.10.2015 р. в частині відмови у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики від 19.10.2010 р.- скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 96.000 грн. в якості боргу за договором позики від 19.10.2010 р. та 4546 грн. у відшкодування судових витрат.

В іншій частині рішення місцевого суду - залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова