Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/698/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Драний В. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.03.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді : Авраменко Т.М.

суддів : Кіселика С.А., Суровицької Л.В.,

секретаря : Гончар О.В.

за участю відповідача та його представника, представника банку

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначав, що 15 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48 відсотків річних на залишок заборгованості. Відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого 01 лютого 2008 року Ленінським районним судом м. Кіровограда винесено судовий наказ про стягнення з нього заборгованості в сумі 7239 грн. 75 коп. Станом на 28 листопада 2013 року заборгованість відповідача становить 30 744 грн. 20 коп., і складається із заборгованості за кредитом 3874 грн. 05 коп., заборгованості по процентам 24929 грн. 95 коп., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1440 грн. 20 коп.

Просив суд стягнути з відповідача на користь банка вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2014 року позов задоволено. З відповідача на користь банку стягнуто заборгованість в сумі 30744 грн. 20 коп. та судовий збір 307 грн. 44 коп.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що між ним і банком існують договірні правовідносини, оскільки він заяву про надання кредиту не підписував, платіжну картку не отримував. Також позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про існування заборгованості за договором кредиту банку було відомо ще в 2008 році, коли він звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. Суд не врахував його заяву про застосування позовної давності.

В засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, а представник банку просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суд є правильним.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд згідно зі ст.214 ЦПК України зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявних обставин (фактів), яким обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, від імені ОСОБА_2 подана банку заява на отримання кредитної картки, яка видана йому банком 15 лютого 2006 року (а.с.8). До заяви додані Умови та Правила надання банківських послуг, збільшення строку позовної давності ними не передбачено (а.с.9-12).

В зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором за заявою банку 01 лютого 2008 року Ленінським районним судом м.Кіровограда видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2006 року в сумі 7239 грн.75 коп. (а.с.7).

За заявою ОСОБА_2 про відсутність договірних відносин між ним та банком судовий наказ про стягнення заборгованості скасовано ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 березня 2009 року (а.с.40).

19 березня 2009 року ОСОБА_2 подав банку заяву про те, що заяви на видачу кредиту він не подавав, кредитної картки не отримував (а.с.41-42).

За клопотанням відповідача судом призначена судова почеркознавча експертиза, предметом дослідження якої був підпис в оригіналі заяви на видачу кредиту. Висновком експерта №184 від 12 серпня 2014 року встановлено, що вирішити питання про те, чи виконано підпис в оригіналі заяви на отримання кредиту ОСОБА_2 чи іншою особою не є можливим, оскільки підпис в заяві і експериментальні та вільні зразки підпису ОСОБА_2 є неспівставні між собою за транскрипцією, а дата 15.02.2006 року на заяві на отримання кредиту виконана не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с.138-147).

Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів не приймає як доказ не підписання ОСОБА_2 заяви на видачу кредиту висновок спеціаліста від 10 листопада 2014 року (а.с.205-210), предметом дослідження якого були цифрові копії документів отримані за допомогою цифрового фотоапарату.

Суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що відповідно до наданих сторонами доказів відповідач не довів факт не підписання ним заяви на видачу кредиту. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду про задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості, оскільки він не відповідає обставинам справи та зроблений судом з порушенням п.2 ч.1 ст.214 ЦПК України.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з 12 січня 2008 року по 28 листопада 2013 року не містить відомостей про сплату кредиту в цей період (а.с.4). Строк дії кредитної картки закінчився в грудні 2008 року, що підтверджується довідкою банку (а.с.236). Представник банку в засіданні апеляційного суду пояснив, що остання сплата за кредитним договором була проведена 15 вересня 2006 року в сумі 880 грн. і перевипуск картки не здійснювався.

Згідно зі ст. ст. 526, 530,610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Правова позиція про те, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 267 ЦК України).

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В правовій позиції , викладеній в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14 цс 14, зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що прострочена заборгованість виникла в жовтні 2006 року, строк дії картки закінчився в грудні 2008 року, а оскільки з позовом банк звернувся до суду в січні 2014 року (а.с.2), то пропустив строк позовної давності.

Доводи представника банку, що строк договору автоматично продовжується та не закінчився відповідно до п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, не ґрунтується на умовах договору та обставинах справи.

Заяву про застосування строку позовної давності відповідач подав суду 04 березня 2014 року одночасно із заявою про перегляд заочного рішення (а.с.35-36), однак при вирішенні спору суд безпідставно її не врахував.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що згідно з ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові банку в зв'язку з спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України відповідачеві суд присуджує з позивача понесені судові витрати у справі: судовий збір в сумі 153 грн. 72 коп. Витрати щодо оплати за проведення почеркознавчої експертизи відшкодуванню не підлягають, оскільки в позові відмовляється не з підстав його недоведеності.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2014 року.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2006 року відмовити. Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 153 грн.72 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

судді: