АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/7342/14 Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/161/К/15 Попов В.В.
Категорія № 44 ( І ) Доповідач Грищенко Н.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді : Грищенко Н.М.,

суддів : Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю: представника відповідача - ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

позивача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2012 року, є власником житлового будинку з господарчими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1.

З відповідачем ОСОБА_2 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який 29.03.2013 року розірвано. Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, однак з 2011 року в ньому не проживає, її речей у будинку немає, але перебування її на реєстраційному обліку створює йому перешкоди у вільному розпорядженні належним йому нерухомим майном.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2014 року відповідачу ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при винесенні рішення та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважає, що рішення суду ухвалено без урахування обставин, які є поважними та мають значення для правильного вирішення спірного питання, а саме, що відповідач ОСОБА_2 у зв'язку із умовами роботи періодично виїжджає за межі України, сплачує комунальні послуги, що підтверджує зацікавленість житлом. Неприязнені відносини між сторонами призвели до того, що відповідач вимушена була тимчасово покинути житло.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 березня 2012 року та витягу з реєстру реєстрації прав на нерухоме майно ОСОБА_4 прийняв у спадщину та йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с.6,8)

Як убачається з рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 29 березня 2013 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1999 року, за рішенням суду шлюб розірвано ( а.с.9).

Згідно довідки № 109 від 08 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.5).

Як убачається з акту, складеного мешканцями буд. АДРЕСА_2 та завіреному головою вуличного комітету, відповідач ОСОБА_2 не проживає у АДРЕСА_1 з 2011 року ( а.с.4).

Відповідач не заперечувала, що у зв'язку із необхідністю заробітку виїхала за межі України, що підтверджується копією паспорта, в якому містяться відомості про отримання дозвілу на тимчасове проживання на території Росії до 23.05.2017 року ( а.с.38).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався ст. 405 ЦК України та дійшов висновку про не проживання відповідача ОСОБА_2 за спірною адресою понад 1 рік без поважних причин, та не надання відповідачем доказів про поважність їх не проживання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, член сім'ї наймача (колишній член) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено строк, з якого відповідач не мешкає в спірній квартирі, а саме з 2011 року, а також перевірялися та не встановлено поважність причин відсутності ОСОБА_2

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як убачається із копії рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 березня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, в обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 зазначала, що подружні відносини та спільне проживання сторін припинені у 2004 році. Встановлені обставини судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили . не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України.

З пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 наданих в судовому засіданні колегії суддів, кожний окремо, пояснили, що спірний будинок вже проданий; протягом двох років в будинку відсутній газ та водопостачання. Після продажу будинку сусіди допомагали переносити речі, до будинку матері відповідача, що розташований по вул. Дидро, 56 в м. Кривий Ріг. Позивач зазначив, що речі перенесено за його ініціативою.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про не взяття до уваги судом першої інстанції поважності причин не проживання відповідача в спірній квартирі, у зв'язку із виїздом за межі України, оскільки ОСОБА_2 самостійно, добровільно виїхала за межі України, їм надана правова оцінка та з цього питання в рішенні суду наведено мотиви та обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає у спірному будинку більше ніж рік без поважних причин, обрала інше місце свого проживання, що підтверджується копією паспорта про тимчасове проживання у Калузькій області ( а.с.38).

Інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду від 15 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді