провадження 2/331/1840/15
справа 331/5131/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, який діє і в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, про виселення,

в с т а н о в и в :

ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2О, ОСОБА_4, ОСОБА_5, другий відповідач ОСОБА_6, про виселення.

В обґрунтування позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що ОСОБА_1 належним чином не виконувались зобов»язання за кредитним договором від 15 липня 2008 року, унаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, у рахунок погашення якої рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 на вимогу банку у добровільному порядку відмовляється виселитися із вказаної квартири, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд позов задовольнити та виселити відповідачів разом з неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_2, які зареєстровані у цій квартирі без згоди іпотеко держателя.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечує, пояснює, що його сім»ї нікуди виселятися.

Відповідач ОСОБА_6 у своїй заяві просить суд розглядати справу у її відсутності.

Представник органу опіки та піклування проти позову заперечує.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню, не підлягає з наступних підстав:

судом встановлено, що 15 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZPBLGA НОМЕР_1, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 46 095, 48 доларів США зі сплатою 15% річних строком до 15 липня 2013 року.

В забезпечення виконання вимог вказаного договору, того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання боржником взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення суми кредиту, у останнього перед банком виникла заборгованість у розмірі 739 263 грн. 05 коп., у рахунок погашення якої рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29 квітня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність виселення із вказаної квартири.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Також, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української PCP, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. З ст. 109 ЖК Української PCP після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом вказаних вище норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв»язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Квартира АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу у травні 2003 р. Кредитний і іпотечний договори укладені між сторонами 15.07.2008 року, тобто, іпотечне житло спірна квартира, було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналізуючи інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта, ксерокопію Договору купівлі-продажу садового будинку від 28.12.2010 р., ксерокопію Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2010 р., суд приходить до висновку, що предмет іпотеки є єдиним постійним місцем проживання відповідачів і їхніх дітей, іншого житла у них не має.

На виконання вимоги ст.109 ЖК Української РСР суд не може зазначити у своєму рішенні постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, так як з матеріалів справи вбачається, що іншого житла у відповідачів не має, позивач ніякого постійного житла не запропонував, тому суд у задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України, ст.109 ЖК Української РСР, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Смолка І.О.