АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1939/15 Головуючий 1 інст. - Пілюгіна О.М.
Справа № 635/9409/14-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" вказувало, що між ним та ОСОБА_3 14 березня 2007 року був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 56 086 грн. строком до 13 березня 2014 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору 14 березня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Зобов'язання за кредитним договором боржник належним чином не виконав, станом на 30 вересня 2014 року сума заборгованості за кредитним договором складає 19 890,99 грн.

Тому, ПАТ КБ "ПриватБанк" просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2007 року у розмірі 19 890,99 грн., а також судові витрати.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позову, посилаючись на те, що договір поруки є розірваним, оскільки мало місце підвищення процентної ставки плати за кредит, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителя.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суму заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2007 року в розмірі 19 890,99 грн., з яких: 10 287,34 грн. - сума заборгованості за кредитом; 6 589,69 грн. - сума заборгованості по процентам за користування кредитом; 804,15 грн. - сума заборгованості по комісії за користування кредитом; 2 209,81 грн. - сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що суд першої інстанції визнав встановленими обставини, яких взагалі не існувало, а саме розглянув справу без залучення до участі в справі самого боржника та зробив висновки про те що він ніби то погодився, як поручитель з умовами договору щодо можливого збільшення процентної ставки за кредитним договором.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором відповідач, як поручитель, виконав не в повному обсязі, тому для нього настають правові наслідки, передбачені договором.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 14 березня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 56 086 грн. строком до 13 березня 2014 року (а.с.11-13).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 14 березня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки (а.с.16).

Матеріали справи свідчать, що станом на 30 вересня 2014 року сума заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2007 року складає 19 890,99 грн.: з яких: 10 287,34 грн. - сума заборгованості за кредитом; 6 589,69 грн. - сума заборгованості по процентам за користування кредитом; 804,15 грн. - сума заборгованості по комісії за користування кредитом; 2 209,81 грн. - сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.4-7).

Згідно частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно зі ст. 543 ЦК у разі солідарного обов'язку боржників( солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь - якого з них окремо.

Зі змісту ст.554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст.555 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховується проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У постанові Верховного суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс 13, Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідальної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки.

Матеріали справи не містять відомостей про згоду поручителя ОСОБА_1 на збільшення процентної ставки за кредитним договором.

Крім того, відповідно до п.5,6 Договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань. Поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі п'яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п.5 цього Договору.

09 вересня 2014 року на адресу поручителя, ОСОБА_1, ПАТ КБ "ПриватБанк" направлене повідомлення відповідно до вищевказаних пунктів Договору поруки (а.с.8-10).

Проте, матеріали справи не містять даних про отримання поручителем ОСОБА_1 повідомлення Банку відповідно п.6 Договору поруки.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Таким чином, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки були судом першої інстанції визнані доведеними обставини, що не були підтверджені належними та допустимими доказами позивачем по справі.

За таких обставин судова колегія відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2015 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: