У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Луспеник Д.Д., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду

м. Чернівці від 4 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до комунального підприємства «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр імені О.Кобилянської», третя особа - Чернівецька обласна рада, про визнання правочину недійним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 лютого 1993 року між комунальним підприємством «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр імені О.Кобилянської» та асоціацією по будівництву об'єктів житла та соціальної сфери укладено договір купівлі-продажу № 9, відповідно до умов якого відповідач придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,30 кв.м, у тому числі житловою - 37,8 кв.м, вартістю 1 550 000 крб.

Наказом від 14 лютого 1993 року № 15 о/с ОСОБА_2 зараховано по договору на посаду головного художника театру на два роки з 1 червня 1993 року. Наказом від 21 червня 1993 року № 16 о/с ОСОБА_3 призначено на посаду художника по моделюванню сценічних костюмів терміном на два роки з 1 червня 1993 року. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 1 червня 1993 року Чернівецькому академічному обласному українському музично-драматичному театру

ім. О.Кобилянської (далі - театр) дозволено використовувати під гуртожиток для проживання сімей вказану квартиру. 13 липня 1993 року позивачам було видано ордер для вселення в дану квартиру. На підставі ордеру був відкритий особовий рахунок та 5 квітня 1994 року сім'я позивачів вселилася і зареєструвалася у зазначеній квартирі.

Починаючи з 1994 року позивачі безперервно проживають у спірній квартирі, яка є їх єдиним місцем проживання. Однак рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 8 травня 2013 року було частково задоволено позовні вимоги театру та визнано недійсним договір найму спірної квартири від 31 липня 2003 року, укладений між приватним підприємством «Житлосервіс» та ОСОБА_2

Позивачі вважають, що даний договір купівлі-продажу квартири є недійсним, виходячи з того, що в листопаді 2013 року їх знайома ОСОБА_6, яка працювала в театрі на посаді головного бухгалтера протягом 1 жовтня 1993 року по 16 жовтня 1996 року, повідомила їм про те, що театр не купував вказану квартиру та не перераховував кошти за її придбання. Таким чином, ними було встановлено, що на виконання оспорюваного правочину існують два варіанти платіжного доручення від 16 лютого 1993 року № 26, в одному з яких зазначається, що оплата за квартиру здійснюється на підставі договору від 10 лютого 1993 року № 5, а в іншому вказано, що оплата проведена просто за квартиру без посилання на конкретний договір, його дату на номер.

Оскільки із договору купівлі-продажу від 16 лютого 1993 року вбачається, що він оформлений під № 9, у той час як в одному із платіжних доручень зроблено посилання на договір № 5, а також вказано іншу дату договору - 10 лютого 1993 року, все це, на їх думку, свідчить про те, що у платіжне доручення від 16 лютого 1993 року № 26, яке оформлено на виконання договору від 10 лютого 1993 року № 5, були внесені зміни. Таким чином, вважають, що відбулася підробка документа. Стверджують, що насправді перерахування коштів за придбання квартири не відбувалося, а надане платіжне доручення № 26 є фіктивним. За таких обставин, просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 лютого 1993 року зазначеної квартири.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень й доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності зазначених судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до комунального підприємства «Чернівецький академічний обласний український музично-драматичний театр імені О.Кобилянської», третя особа - Чернівецька обласна рада, про визнання правочину недійним за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ Д.Д. Луспеник