Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Дубровицького районного суду від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

28 квітня 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 430 844, 94 грн. кредитної заборгованості.

Рішенням Дубровицького районного суду від 28 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач доводив, що місцевий суд безпідставно вважав, що якщо позивач реалізував своє право звернення на предмет іпотеки, то позовні вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості не підлягають задоволенню.

Відповідач був повідомлений про реалізацію банком предмета іпотеки за іпотечним договором № ROR0GA00000044 від 27 грудня 2007 року, що стверджується його відповідною розпискою.

Предмет іпотеки було реалізовано 29 липня 2014 року за 80 000 грн., у той час як кредитна заборгованість на той час становила 395 839, 40 грн.

Таким чином виручених банком коштів від реалізації предмета іпотеки вистачило лише на покриття 1/5 частини кредитної заборгованості відповідачки.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROR0GA00000044 у вигляді поновлюваної лінії у розмірі 105 000 грн. зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості строком до 27 грудня 2027 року (а. с. 8-10).

10 серпня 2011 року сторони внесли до цього кредитного договору зміни, відповідно до яких відповідачці на строк з 27 грудня 2007 по 27 грудня 2027 року було надано кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 171 615, 93 грн. шляхом видачі готівки через касу зі сплатою 2,03 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 11-14).

Як видно з матеріалів справи, в порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідачка узятих на себе зобов'язань за кредитним договором № ROR0GA00000044 від 27 грудня 2007 року (з урахуванням унесених до нього змін) не виконала і станом на 19 жовтня 2012 року допустила перед банком заборгованість на загальну суму 262 640, 62 грн., з яких: 171 346, 49 грн. - заборгованість за кредитом; 46 175, 32 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 098, 96 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 28 275, 06 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 грн. та 12 494, 79 грн. - штрафи.

У зв'язку із цим позивач ПАТ КБ „ПриватБанк" восени 2013 року, скориставшись наданим йому законом та укладеним із відповідачкою кредитним правочином правом вимагати дострокового повернення всього кредиту, звернувся до майнових поручителів ОСОБА_1 - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою дострокового погашення всієї кредитної заборгованості, допущеної позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором № ROR0GA00000044 від 27 грудня 2007 року, у розмірі 262 640, 62 грн. та виселення відповідачів.

Рішенням Дубровицького районного суду від 17 грудня 2013 року позов ПАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було задоволено і в рахунок погашення заборгованості відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № ROR0GA00000044 від 27 грудня 2007 року у розмірі 262 640, 62 грн. було звернуто стягнення на належний іпотекодавцям предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 83, 1 кв. м, житловою площею 40, 9 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1, шляхом надання позивачу права від імені відповідачів на відчуження предмета іпотеки іншій особі, а самих відповідачів виселено із цього будинку (а. с. 72-73).

Рішення Дубровицького районного суду від 17 грудня 2013 року набрало законної сили. Даних про його реалізацію, про вартість продажу чи про неможливість виконання цього судового рішення позивач місцевому суду не надав.

Всі заперечення відповідачки із цього приводу та відповідні письмові вимоги суду стягувач проігнорував (а. с. 63, 71).

Частина 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», якою встановлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, не виключає права кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки решту боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням.

Зважаючи на те, що ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає необхідність зазначення в рішенні суду лише початкової ціни предмета іпотеки та допускає можливість зміни фактичної ціни продажу предмета іпотеки в процесі його реалізації, вимога про стягнення суми боргу, не покритого іпотечним майном, повинна заявлятися стягувачем лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням.

Проте, як уже будо зазначено вище, позивач про результати фактичного звернення стягнення на належний іпотекодавцям предмет іпотеки за рішенням Дубровицького районного суду від 17 грудня 2013 року місцевому суду не повідомив і допустимих законом доказів із цього приводу в порушення вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України суду не подав.

Відповідно до законодавства наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Разом із тим, задоволення подібних позовних вимог можливе лише в разі, коли суду будуть надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № ROR0GA00000044 від 27 грудня 2007 року у розмірі 430 844, 94 грн. (з яких: 167 152, 61 грн. - заборгованість за кредитом; 144 931, 09 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 14 036, 97 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 83 969, 75 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 грн. та 20 504, 52 грн. - штрафи), які були пред'явлені банком до ОСОБА_1 у даній справі, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що у 2013 році банк скористався своїм правом на дострокове повернення всього кредиту та що з метою дострокового погашення всієї кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № ROR0GA00000044 від 27 грудня 2007 року за рішенням суду мало місце звернення стягнення на належний її майновим поручителям предмет іпотеки, а відтак строк кредитного договору сторін закінчився, і між ними існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, а тому банк, використавши у 2013 році своє право на дострокове повернення всього кредиту, після рішення Дубровицького районного суду від 17 грудня 2013 року, яким у рахунок дострокового погашення всієї кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_1 було звернуто стягнення на належний її майновим поручителям предмет іпотеки, не має права на повторне стягнення з боржника тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Однак позовних вимог такого характеру позивач до відповідачки у даній справі не пред'явив.

Тому зважаючи на викладене вище, висновок суду першої інстанції про те, що „кредитор більше не має права пред'являти до боржника будь які вимоги, які випливають із цього зобов'язання" є помилковим і з мотивувальної частини оскаржуваного рішення підлягає виключенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду від 28 жовтня 2015 року частково змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок місцевого суду про те, що „кредитор більше не має права пред'являти до боржника будь-які вимоги, які випливають із цього зобов'язання".

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: