У Х В А Л А

9 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

встановила:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду в розмірі 7440 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року та залишити в силі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 1187 ЦК України.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявниця ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що стверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що довіреність не свідчить про передачу транспортного засобу до представників, а лише підтверджує можливість здійснювати ними юридично-значимі дії щодо експлуатації та розпорядження автомобілем марки АЗЛК-2141, державний номерний знак НОМЕР_1. Доказів того, хто був винним у ДТП не надано, а фотокопія розписки, надана ОСОБА_6, про те, що він визнає свою вину у ДТП, не має доказового значення, бо не підтверджено, що складена саме особою, зазначеною у розписці, як її виконавець. При цьому із листа начальника УДАІ УМВС в Івано-Франківській області вбачається, що у ході розшукових робіт встановлено, що автомобілем марки АЗЛК-2141, на момент ДТП користувався ОСОБА_7

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що під час скоєння ДТП ОСОБА_1 керував автомобілем за відсутності належних правових підстав, а судом апеляційної інстанції не з'ясовано питання неправомірності заволодіння ОСОБА_1 транспортним засобом, а також не обговорено питання недбалості власника транспортного засобу, що сприяла неправомірному заволодінню ним, питання відповідальності за шкоду, спричинену позивачеві, особою, яка керувала транспортним засобом, та власником транспортного засобу, які можуть нести спільну відповідальність, про що зазначено у статті 1187 ЦК України;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що якщо у фізичної особи, яка керує транспортним засобом, але не є його власником, відсутній тимчасовий реєстраційний талон, проте є, наприклад, дійсний нотаріально посвідчений договір оренди, вона вважається такою, що володіє цим транспортним засобом на відповідній правовій підставі;

- ухвалі Верховного Суду України від 15 жовтня 2008 року, як суд касаційної інстанції виходив із того, що судами не було з'ясовано чи є дії власника неправомірними, чи є безпосередній причинний зв'язок між його діями й заподіяною внаслідок ДТП шкодою, хоча при встановленні саме цих обставин відповідно до статей 1167, 1187 ЦК України можна покласти на власника обов'язок відшкодування шкоди;

- ухвалі Верховного Суду України від 18 листопада 2009 року, як суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що неправомірному заволодінню ОСОБА_1 транспортним засобом сприяла недбалість ОСОБА_2, який як власник джерела підвищеної небезпеки після спливу строку дії доручення не витребував автомобіль від особи, в якої він перебував, не дбав про його технічний стан та місцезнаходження;

- ухвалі Верховного Суду України від 3 березня 2010 року, як суд касаційної інстанції виходив із того, що законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду від наявності вини заподіювача. В цих правовідносинах цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що під час перевірки законності рішення суду першої інстанції апеляційним судом було вірно встановлено, що ОСОБА_1 володів автомобілем «Опель-Омега» на правовій підставі, а саме - довіреності, виданій йому власником цього автомобіля ОСОБА_2, а тому він має право вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд Верховним Судом України рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема