АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотов Є.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Горбачовій І.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Концерну «Військторгсервіс» - Маяцької Світлани Михайлівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року

цивільній справі за позовом Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення без надання іншого жилого приміщення та позбавлення права реєстрації.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в січні 2015 року з зазначеним вище позовом ставив питання про виселення відповідачів з гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та позбавлення їх права реєстрації за вказаною адресою посилаючись на те, що даний гуртожиток знаходиться на їх балансі та відповідно до статуту належить останньому на праві повного господарського відання. Відповідач ОСОБА_4 кімната у гуртожитку для тимчасового проживання була надана у зв'язку з трудовими відносинами так як вона з 11.07.1990 року по 12.06.2000 рік працювала у сфері військової торгівлі Міністерства оборони України. Ордер на вселення в гуртожиток ОСОБА_4 не видавався, відповідне спільне рішення адміністрації підприємства і профспілкового комітету не приймалось, договір оренди на користування гуртожитком не укладався. ОСОБА_4 мала тимчасову реєстрацію з 28.09.1990 року в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме: на 3 роки, тобто, до 28.09.1993 року. Тому позивач вважав, що на даний час відповідачка ОСОБА_4 разом з чоловіком ОСОБА_5 і дочкою ОСОБА_6 мешкають в спірному гуртожитку без законних підстав.

Крім того ОСОБА_4 без дозволу позивача самовільно здійснила будівельні роботи в займаній нею кімнаті, зокрема, здійснила переобладнання електромереж, виведення каналізаційних труб у невстановленому місці, а також влаштувала душову кабіну і санвузол, чим порушує правила співжиття, вимоги житлового законодавства і Примірного положення про гуртожитки. Такі її дії можуть в подальшому привести до руйнування будівлі гуртожитку.

На неправомірні дії ОСОБА_4 надходять скарги від інших мешканців гуртожитку.

А тому з урахуванням положень ст.ст. 116, 124, 128, 129 ЖК України, п.п.10, 44 Примірного положення про гуртожитки просили задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили. Судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін в силу вимог ст. 305 ЦПК України ( а.с. 219).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено, що майновий комплекс по АДРЕСА_1 належить державі Україна та раховується на балансі ДП «Київський військовий торг №1» на підставі свідоцтва про право власності від 20.12.2004 року.

ОСОБА_4 з 11.07.1990 року була прийнята кондитером до Комбінату громадського харчування Військторгу №418 МО України, де працювала на різних посадах і 15.06.2000 року була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників.

Відповідачі є зареєстрованими АДРЕСА_1, зокрема, ОСОБА_4 - з 28.03.1991 року, ОСОБА_5 - з 03.09.1992 року, ОСОБА_6 - з 08.02.1992 року.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне житлове приміщення де зареєстровані відповідачі має статус гуртожитку. ОСОБА_4 була вселена в гуртожиток у зв'язку з роботою у Військторгу № 418 МО України з якого була звільнена 15.06.2000 року у зв'язку зі скороченням штату. Тобто її виселення у відповідності до положень ст. 132 ЖК України може відбуватися лише з наданням іншого жилого приміщення, а не за правилами ст. 124 ЖК України як про це вказував позивач.

Відмовляючи у виселенні відповідачів згідно до положень ст. 116 ЖК України, суд першої інстанції вказував на те, що позивачем у ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів в їх розумінні згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК що саме відповідачами здійснюється систематичне руйнування або псування жилого приміщення, чи використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим для інших проживання із відповідачами в одному будинку, як і доказів про безрезультатність заходів громадського впливу. Обґрунтування позову в цій частині, на думку суду, ґрунтується на особистих поясненнях представника позивача, показаннях свідків, які по суті мають характер суб'єктивних суджень або отримані зі слів інших осіб. Так вказуючи про наявність у коридорі гуртожитку труби, позивач доказів щодо часу і особи, яка її влаштувала не надає.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача щодо позбавлення відповідачів права реєстрації в гуртожитку, суд виходив з положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання.

Статтею 7 цього Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи наведене, а також те, що при зверненні до суду позивачем жодної із вказаних вище позовних вимог заявлено не було, а такого способу цивільно-правового захисту як позбавлення особи права реєстрації діючим законодавством не передбачено, суд вважав за необхідне відмовити у їх задоволенні.

Розглядаючи спір судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення не було взято до уваги те, що лише ордер є правовстановлюючим документом і підставою на вселення до гуртожитку. Відповідач ОСОБА_4 було надано кімнату у гуртожитку так як вона з 1990 по 2000 рік працювала в сфері військової торгівлі Міністерства оборони України, однак адміністрацією підприємства та відповідно профспілковим комітетом рішення про надання їй жилої площі у вищевказаному гуртожитку, та ордер на вселення не надавалися.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, так як згідно картки прописки ОСОБА_4 28.09.1990 року була тимчасово зареєстрована за місцем розташування гуртожитку, в АДРЕСА_1, терміном на 3 року до 18.09.1993 року у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з підрозділом який входить в систему МО України. А відтак її вселення не можна визнати самоправним як на цьому наголошує апелянт. Також апелянтом не надано доказів на підтвердження зайняття відповідачами приміщення яке є службовим, а відтак застосування до існуючих правовідносин між сторонами норм права які регулюють такі відносини.

Наявність загального стажу роботи в системі позивача, що перевищує десять років, а також обставини самого звільнення не можуть свідчити про наявність підстав щодо задоволення вимог позивача про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, у матеріалах справи є численні і багаторічні звернення відповідача ОСОБА_4 особисто і колективні звернення мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 до позивача, правоохоронних органів та інших державних органів, в тому числі до Президента України і Міністра оборони України, з питань побутових умов проживання в гуртожитку, сплати житлово-комунальних послуг, користування електричною енергією, централізованим водопостачанням і опаленням, а також, стосовно відновлення правовстановлюючих документів мешканців гуртожитку на проживання в ньому з метою подальшої приватизації займаних кімнат, проведення нагальних ремонтних робіт в будівлі гуртожитку, у зв'язку із перебуванням її в аварійному стані.

Вказуючи в апеляційній скарзі також на самовільне без надання згоди апелянта та відповідних дозвільних служб проведення відповідачами будівельних робіт, які в подальшому можуть створити реальну загрозу життю та здоров'ю інших мешканців гуртожитку, апелянт доказів на їх підтвердження не надав. Хоча у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Концерну «Військторгсервіс» - Маяцької Світлани Михайлівни відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: