Справа № 466/1875/14 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/1799/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) «ІНВЕСТ-РЕГІОН», з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М., Приватного підприємства (ПП) «ГЛОБАЛ ГРУП», Відкритого акціонерного товариства (ВАТ) «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД», ОСОБА_8, про визнання недійсним договору іпотеки, витребування земельної ділянки,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТзОВ «ІНВЕСТ-РЕГІОН», з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М., ПП «ГЛОБАЛ ГРУП», ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД», ОСОБА_8, про визнання недійсним договору іпотеки в частині передачі земельної ділянки, витребування земельної ділянки - за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила Львівської міська рада. Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 була незаконно передана ОСОБА_6 в іпотеку ОСОБА_9, оскільки така належить на праві власності територіальній громаді м.Львова і перебуває у постійному користуванні ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД ».

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 59-61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору від 22 грудня 2012 року ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД» продав, а ОСОБА_6 купив нежитлові будівлі: під літерою «Б» площею 11,8 кв.м, під літерою «В» площею 5,6 кв.м, навіс під літерою «Г» площею 25,4 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер - 38699034, та ємність нафтопродуктів під літерою «Е-1», інв. №887, яка розташована за цією ж адресою, які в цілому складають комплекс АЗС та розташовані на земельній ділянці площею 1,2922 га, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1 (а.с.13-17).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 513 від 15 серпня 1997 року та наказу № 262 від 6 серпня 1997 року ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД» видано Державний акт І-ЛВ № 001528 на право постійного користування землею, зокрема і на АДРЕСА_1 (а.с.21-22). 22 грудня 2012 року ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД» зробив заяву до всіх компетентних органів, кого це стосується, якою повідомив, що не заперечує щодо відчуження земельної ділянки площею 0,1500 га для обслуговування комплексу АЗС на АДРЕСА_1. Заява посвідчена нотаріально (а.с.20).

30 січня 2013 року відповідно до нотаріально посвідченого договору іпотеки ОСОБА_6 передав у заставу ОСОБА_5 комплекс АЗС та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 0,1500 га, кадастровий НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

На підставі вказаного договору іпотеки ОСОБА_5 зареєстрував за собою комплекс АЗС та земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 та вніс у статутний капітал ПП «ГЛОБАЛ ГРУП». 10 квітня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності ПП «ГЛОБАЛ ГРУП» на земельну ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.18-19,23-24).

26 квітня 2013 року ПП «ГЛОБАЛ ГРУП» продало, а ТзОВ «ІНВЕСТ-РЕГІОН» купило комплекс АЗС, загальною площею 42,8 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу об'єкт належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності № 2264013 серії НОМЕР_2, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 10 квітня 2013 року, право власності за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Право власності на об'єкт підтверджується Витягом № 2264092 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НОМЕР_3, виданим Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції. Згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2264092 та за даними технічної документації, об'єкт складається з наступного: будівля насосної з цегли літ. «Б» площею 11,8кв.м.; будівля операторної з цегли літ.«В» площею 5,6кв.м.; навіс металевий літ.«Г» площею 25,4 кв.м. Зазначений об'єкт розташований на земельній ділянці площею 0,15га, кадастровий номер НОМЕР_1, у межах згідно з планом, з цільовим призначенням: для будівництва та експлуатації комплексу АЗС, що перебуває у власності продавця на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_4, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 10 квітня 2013 року (а.с. 26-28). 26 квітня 2013 року зареєстровано право власності на комплекс АЗС та земельну ділянку на АДРЕСА_1 за ТзОВ «ІНВЕСТ-РЕГІОН» (а.с.25,29).

Відповідно до ч. 2 п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно з ч. 2 п. 22 цієї ж постанови суди повинні розмежовувати, що у випадку, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Підстави для визнання договорів недійсними визначені статтями 215,218-235 ЦК України, такі підстави повинні мати місце саме на час укладення оспорюваного договору. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Договір іпотеки спірної земельної ділянки 30 січня 2013 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Договір іпотеки від 30 січня 2013 року укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально з наступною реєстрацією згідно вимог ст.ст.576,577,583,584 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. З Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, зокрема, якщо нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності.

За змістом ч. ч. 3, 4, 5 ст. 5 цього Закону частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, право власності на об'єкти нерухомості (будівлі, споруди, приміщення), підлягають державній реєстрації.

Приписами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно відомості про об'єкти нерухомого майна та права на них містяться в реєстраційних справах.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі поділу об'єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав закривається, кадастровий номер цього об'єкта нерухомого майна скасовується. Одночасно для кожного з новостворених об'єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав на нерухоме майно і нова реєстраційна справа. Кожному з новостворених об'єктів нерухомого майна присвоюється новий кадастровий номер.

Згідно ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 7 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Методичних рекомендацій Державної реєстраційної служби України від 11 грудня 2012 року стосовно об'єктів нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації, слід враховувати, що земельна ділянка підлягає державній реєстрації у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 Земельного кодексу України), а відповідно до абзацу п'ятого пункту 4 Порядку державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Водночас слід звернути увагу, що відповідно до абзацу третього пункту 4 Порядку державна реєстрація права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини проводиться незалежно від того, чи зареєстроване право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Статтею 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічне положення міститься також у ст. 377 ЦК України. Вказане дозволяє стверджувати, що в межах поділу речей на головні та приналежні, в даному випадку головною річчю залишається житловий будинок чи споруда, які знаходяться на земельній ділянці, а приналежністю - сама земельна ділянка, яка наслідує юридичну долю нерухомого майна, що на ній розміщене. Відповідно до ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його у діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні зі ст. 125 цього Кодексу належить виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Отже, позиція позивача про те, що ОСОБА_6 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки право власності на неї у нього не виникло, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є неприйнятним.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 30 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грень Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №61, в частині передачі земельної ділянки площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1. З такими висновками суду належить погодитись, враховуючи викладене вище.

За відсутності підстав визнання недійсним договору іпотеки у зазначеній частині, відсутні підстави витребування спірної земельної ділянки від ТзОВ «ІНВЕСТ-РЕГІОН».

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна від добросовісного набувача здійснюється шляхом подання до суду позову про витребування майна від добросовісного набувача. Предметом такого позову є вимога позивача до відповідача, який є добросовісним набувачем майна, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Суд виходив з того, що вказані позивачем у позовній заяві підстави, повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на майно, що підлягає витребуванню; факт вибуття майна з його володіння та підстави для витребування майна від добросовісного набувача.

За положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках передбачених вказаною нормою права. Диспозицією наведеної правової норми передбачено, що з позовом на підставі ст. 388 ЦК України до суду вправі звернутись саме власник майна. При цьому підставою позову за ст. 388 ЦК України є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з володіння добросовісного набувача (це факти, що підтверджують право власності на витребовуване майно, вибуття його з володіння позивача поза його волею, тощо). Ці та інші обставини становлять предмет доказування.

На час розгляду справи суду першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів того, що позивач є власником спірної земельної ділянки і така вибула з його (позивача) володіння не з його волі, а відтак,- не обґрунтував порушення своїх прав. Позивач не довів, що спірна земельна ділянка перебувала в комунальній власності.

Твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка належить Львівській міській раді та перебувала у користуванні ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД», не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та спростовуються відомостями із Державного земельного кадастру, який відповідно до ч. 1 ст. 193 ЗК України є єдиною державною геоінформаційною системою відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також даних про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, призначенням якого, згідно із ст. 194 ЗК України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги твердження, що спірна земельна ділянка входить в межі земельної ділянки площею 1,2922 га, яка перебуває в постійному користуванні ВАТ «ЛЬВІВСЬКИЙ ДОСЛІДНИЙ НАФТОМАСЛОЗАВОД», оскільки це не відповідає даним Державного земельного кадастру станом на час розгляду справи судом. Спірна земельна ділянка має окремий кадастровий номер, а відтак є іншим об'єктом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно наданої Відділом Держземагентства у м. Львові інформації в листі від 3 листопада 2014 року №40/11/768 згідно з даними Державного земельного кадастру право на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий НОМЕР_1 не було зареєстровано за територіальною громадою м. Львова.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що згідно з даними Державного земельного кадастру, відображеними на публічній кадастровій карті України, яка відповідно до ст. 36 Закону України «Про державний земельний кадастр» містить офіційні оприлюднені відомості з Державного земельного кадастру, зокрема про: кадастрові номери земельних ділянок; межі земельних ділянок; цільове призначення земельних ділянок; розподіл земель між власниками і користувачами (форма власності, вид речового права); обмеження у використанні земель та земельних ділянок; зведені дані кількісного та якісного обліку земель - межі спірної земельної ділянки площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1, не входять в межі будь-яких інших земельних ділянок. Вказане підтверджується також наявною в матеріалах справи довідкою, що видана Відділом Держземагентства у м.Львові Львівської області 21 жовтня 2014 року за №40/11/1370.

Норми земельного та цивільного законодавства закріплюють принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю чи споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі як об'єкти нерухомості, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав власності на земельну ділянку у такому випадку. Відповідно до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на будівлю чи споруду, переходить право на земельну ділянку, на якій розміщений придбаний об'єкт. Така позиція міститься у висновках Верховного Суду України у справах № 6-2цс15 від 24 грудня 2010 року та № 21-59а10 від 11 лютого 2015 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України ( в редакції, чинний на час розгляду справи судом першої інстанції) рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Відповідно до редакції зазначеної норми процесуального права на час розгляду справи апеляційним судом висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підстави відступати від зазначеної вище правової позиції Верховного Суду України відсутні.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконувати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 17 цього Закону встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Позиція Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v.Home Office (Саsе 41/74van Duyn v.Home Office) свідчить про те, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення

Помічник судді М.Б. Борачок