АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/3401/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2285/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Гриньова А.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/3401/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, трьох відсотків річних, інфляційних нарахувань, процентів за користування чужими коштами.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом, вказував, що 2 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 505300 грн., які позичальник зобов'язалась повернути до 2 травня 2013 року. Однак, у вказаний строк ОСОБА_2 умови договору не виконала, кошти не повернула. Зазначав, що на неодноразові звернення про повернення коштів ОСОБА_2 не відповідає, в добровільному порядку кошти не повертає. Отже, вказував, що позичальник прострочила виконання зобов'язання. У зв'язку з цим, з позичальника підлягає стягненню сума боргу, а також, згідно до положень чинного законодавства, за несвоєчасне виконання зобов'язання, позичальник має сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та нарахованих відсотків. Тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти за договором позики в сумі 505300 грн., 84465 грн. 95 коп. процентів за користування чужими грошима, 27178 грн. 08 коп. 3% річних, 135420 грн. 10 коп. інфляційних втрат.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 505300 грн. основного боргу, 35467 грн. 90 коп. - 3 % річних, 163828 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими грошима, 376953 грн. 80 коп. інфляційних втрат, а всього 1081550 грн. 05 коп.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 505300 грн., 35467 грн. 90 коп. трьох відсотків річних, 163828 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими коштами, 376953 грн. 80 коп., інфляційних втрат та судові витрати в сумі 3654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і ______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5 провадження № 22-ц/792/2285/15

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 19, 27

процесуального права. Вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про задоволення позову. Зазначає, що вирішуючи спір суд не взяв до уваги обставини укладення договору позики. Зокрема, що фактично договір позики нею був укладений на користь родича, оскільки йому потрібні були кошти і який отримав особисто ці кошти. Також вказує, що фактично була присутня лише при підписанні договорів. При цьому, під час укладення договору позики позивач та її родич лише домовились про передачу коштів. Зазначає, що вона, як позичальник гроші не отримувала. Матеріали справи не містять доказів отримання нею коштів. Отже, укладений нею договір є безгрошовим. Крім того, апелянт вказує, що суд безпідставно стягнув нараховані відсотки, три процента річних. Оскільки, як слідує з умов договору позики, він є безвідсотковий. Тому нарахування та стягнення процентів і трьох процентів річних суперечить положенням чинного законодавства.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню в частині з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 3 і п. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 2 листопада 2012 року між ОСОБА_2 як позичальником та ОСОБА_4 як позикодавцем в простій письмовій формі був укладений договір позики, за якими позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 505300 грн. та які відповідач зобовязалася повернути позивачу до 2 травня 2013 року. За договором позики сторони домовились, що цей договір є безпроцентним, в самому договорі сторони зазначили, що позичальник отримав кошти від позикодавця повністю до підписання договору. Позикодавець зобовязаний підтвердити прийняття виконання зобовязань позичальника щодо повернення позики шляхом видачі позичальнику розписки в отриманні виконання.

Проте у зазначений в договорі строк відповідач вказані кошти позивачу не повернула.

Ці обставини підтверджуються письмовим договором позики від 2 листопада 2012 року, підписаним сторонами власноручно.

У відповідності до ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов правильного висновку, що між сторонами було укладено договір позики. Кошти за договором позики позичальником у встановлений в договорі строк повернуті не були, а тому підставно задовольнив позов в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в розмірі 505300 грн., відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України трьох відсотків річних в сумі 35467 грн. 90 коп., інфляційних втрат в сумі 376 953 грн. 80 коп..

Доводи апеляційної скарги, що вказаний договір є безгрошовим, кошти від позичальника відповідач не отримувала, а тому договір позики є фактично неукладеним слід відхилити.

У відповідності до ст. 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця.

Таким своїм правом позивач скористалась та в квітні 2015 року подала до суду позов про визнання договору позики від 2 листопада 2012 року безгрошовим, неукладеним та недійсним.

Однак рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 5 серпня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, а тому вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Також слід відхилити твердження апелянта, що, оскільки договір позики є безпроцентним, то відповідно суд не повинен був стягувати з відповідача в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу, трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, а тому не потребує обумовлення таких умов договором позики, оскільки вказана відповідальність визначена законом та її застосування є правом кредитора. При цьому проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за користування чужими грошовими коштами, передбачені нормами ст. 536 Цивільного кодексу України,

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 1 квітня 2015 року (справа № 6-37цс15), прийнятою за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене слід прийти до висновку, що безпроцентність договору позики, не виключає стягнення з боржника на вимогу кредитора трьох процентів річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України.

В той же час, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 163828 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими коштами суд застосував норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України, які не поширюються на правовідносини між сторонами.

Згідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином при розгляді питання про стягнення процентів за користування чужими коштами слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048 Цивільного кодексу України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами.

Однак, як вбачається з п. 2 договору позики між сторонами від 2 листопада 2012 року сторони домовились, що договір є безпроцентним, тобто в самому договорі сторони погодили, що цей договір позики є безпроцентним.

З врахуванням таких положень договору позики колегія суддів вважає, що оскільки сторони обумовили в договорі, що боржник не сплачує проценти за користування чужими грошовими коштами, тому не підлягають застосуванню при вирішення цього спору і норми ст.ст. 536, 1048 Цивільного кодексу України.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 163828 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими коштами підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 163828 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими коштами скасувати та постановити в цій частині нове рішення :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 163828 грн. 35 коп. відсотків за користування чужими коштами відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) Судді: (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко