Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Чейпеш С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що відповідачка 30 серпня 2013 року, перебуваючи на прийомі в гастроентерологічному кабінеті поліклініки ЗОКЛ, у якому позивачка здійснювала прийом хворих, намагалась у грубій погрозливій формі схилити її до госпіталізації в обласну лікарню важкохворого чоловіка, який повинен був лікуватися у міській лікарні м. Ужгород.

Відповідачка, почувши відмову у госпіталізації важкохворого чоловіка, звинуватила її, позивачку, як лікаря, у вимаганні грошей за госпіталізацію чоловіка.

У подальшому позивачка отримала усну вказівку головного лікаря на госпіталізацію хворого чоловіка відповідачки, якого було оглянуто та госпіталізовано до обласної лікарні.

Згодом відповідачка вибачилися за свою емоційну поведінку.

25 жовтня 2013 року позивачку було ознайомлено із письмовою скаргою ОСОБА_2, яка була зареєстрована в обласному управлінні охорони здоров'я. У тексті цієї скарги відповідачка звинувачує її у вимаганні грошей за госпіталізацію чоловіка та в тому, що вона спеціально направляє відповідачку до головного лікаря за дозволом на госпіталізацію важкохворого чоловіка.

Крім цього, відповідачка 5 жовтня 2013 року під час проведення службового розстеження у приміщенні актового залу обласної лікарні у присутності лікарів цієї лікарні продовжила звинувачувати її у вимаганні грошових коштів за госпіталізацію її чоловіка.

Позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст.ст. 23, 277, 297, 1167 ЦК України, просила у суді першої інстанції визнати, що поширені відповідачем ОСОБА_2 відомості є такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію; зобов'язати відповідача надати письмове вибачення на її адресу та письмово спростувати недостовірну інформацію; стягнути з відповідача на її користь 5000 гривень моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 5 вересня 2014 року позов Паш О. Ф. задоволено частково.

Визнано поширені ОСОБА_2 відомості про грубість та недотримання лікарем - гастроентерологом ОСОБА_3 медичної етики та деонтології і вимагання останньою коштів за госпіталізацію чоловіка відповідачки такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3.

Зобов'язано ОСОБА_2 спростувати відомості про грубість та недотримання лікарем - гастроентерологом ОСОБА_3 медичної етики та деонтології і вимагання останньою коштів за госпіталізацію шляхом направлення відповідних листів начальнику управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації Бричу В. Д. та головному лікарю Закарпатської обласної клінічної лікарні імені А. Новака Яцині Ю. Ю..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 гривень моральної шкоди та 458.80 гривень витрат за сплату судового збору.

Відповідачка не погодилася з рішенням суду першої інстанції і оскаржила це рішення в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що в заяві відповідачка ОСОБА_2, як і в спірній ситуації, не висловлювала конкретних претензій лікареві ОСОБА_3, а під впливом тяжкої хвороби та смерті чоловіка вела себе емоційно та намагалася з'ясувати обставини надання йому медичної допомоги. Конкретно позивачку ОСОБА_3 вона ні в чому не звинувачувала, і дані факти не знайшли свого підтвердження ні в судових засіданнях, ні в матеріалах справи, тому рішення суду є безпідставним, оскільки воно не може базуватися на припущеннях.

В запереченнях позивачка ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу як необґрунтовану та залишити без змін законне рішення суду першої інстанції, із мотивів викладених в запереченні.

Представник відповідачки у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною .

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факти поширення ОСОБА_2 недостовірної інформації, яка була зазначена у тексті скарги в обласне управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації, про грубість та недотримання лікарем - гастроентерологом ОСОБА_3 медичної етики та деонтології і вимагання останньою коштів за госпіталізацію слід визнати такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що інформація, яка поширена відповідачем у згаданій вище скарзі, містить ствердні вислови про вчинення позивачем дій, які носять явно протиправний характер та образливі висновки і негативну характеристику позивача, на зазначені вище положення закону та роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, уваги не звернув, не врахував, що у своїй скарзі відповідач просив провести перевірку вказаних ним фактів, реалізувавши таким чином своє конституційне право на звернення.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Суд першої інстанції на дані обставини та норми процесуального та матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову з наступних міркувань.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка 30 серпня 2013 року , з метою госпіталізації свого чоловіка, перебувала ( знаходилась) на прийомі в гастроентерологічному кабінеті поліклініки ЗОКЛ, у якому позивачка, як лікар - гастроентеролог , здійснювала амбулаторний прийом хворих. Відповідачка, знаходячись у важкому емоційному стані у зв'язку з важкою невиліковною хворобою її чоловіка, намагалась у грубій погрозливій формі схилити її до госпіталізації в обласну лікарню важкохворого чоловіка , який повинен лікуватися у міській лікарні м. Ужгород.

Відповідачка, отримавши відмову у госпіталізації її важкохворого чоловіка, з підстав, що він не підлягає госпіталізації саме в цей медичний заклад і повинен лікуватися у міській лікарні м. Ужгорода, звинуватила позивачку, як лікаря, у вимаганні грошей за госпіталізацію чоловіка.

У подальшому, за усною вказівкою головного лікаря, хворого чоловіка відповідачки було оглянуто та госпіталізовано до обласної лікарні. Відповідачка після госпіталізації свого чоловіка вибачилась за свою емоційну поведінку.

Пізніше відповідачка звернулася із письмовою скаргою до обласного управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації з претензією на вчинення позивачкою неправомірних дій та порушенні правил госпіталізації хворих в ЗОК, вчинених працівниками приймального відділення при госпіталізації невиліковного важкохворого чоловіка відповідачки ОСОБА_9, вона також звинуватила ОСОБА_3 у вимаганні грошових коштів за госпіталізацію та спеціальне направлення її до головного лікаря за дозволом на госпіталізацію важкохворого чоловіка.

25 жовтня 2013 року позивачку було ознайомлено із письмовою скаргою ОСОБА_2, яка була зареєстрована в обласному управлінні охорони здоров'я.

Крім цього, відповідачка 5 жовтня 2013 року під час проведення службового розслідування у приміщенні актового залу обласної лікарні у присутності лікарів продовжила звинувачувати її у вимаганні грошових коштів за госпіталізацію її чоловіка.

Актом службового розстеження від листопада 2013 року встановлено, що інформація не знайшла свого підтвердження.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист і право спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно з положенням статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 (далі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що згідно з положенням статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте, якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення нею недостовірної інформації.

Разом із тим звернення має бути адресоване органу державної влади, органу місцевого самоврядування та посадовій і службовій особам цих органів, що компетентні розглянути таке звернення. Наявність у зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і це звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Суд першої інстанції, встановивши факти поширення недостовірної негативної інформації, що зазначені у тексті письмової скарги відповідачки до обласного управління охорони здоров'я Закарпатської обласної державної адміністрації, щодо висловлювання відповідачкою претензій на вчинення позивачкою неправомірних дій та порушення правил госпіталізації хворих в ЗОК, вчинених працівниками приймального відділення при госпіталізації важкохворого чоловіка відповідачки ОСОБА_9, та звинувачення в бік ОСОБА_3 у вимаганні грошових коштів за госпіталізацію чоловіка, направлення відповідачки до головного лікаря за дозволом на госпіталізацію важкохворого чоловіка, вважав, що позивачка має право на спростування цієї інформації .

Отже, місцевий суд помилково вважав, що поширена інформація є негативною.

Судом першої інстанції та за результатами службової перевірки встановлено, що ця інформація не знайшла свого підтвердження. Вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у цьому випадку має місце реалізація особою конституційного права на звернення до компетентних органів з метою перевірки фактів, а не поширення недостовірної інформації, яка мала на меті порушення права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації, та констатує, що таке право особи не є обмеженим чи одноразовим, на чому наполягає позивач.

Оскільки письмове звернення відповідачки до обласного управління охорони здоров'я Закарпатської обласної адміністрації щодо висловлювання відповідачкою претензій на вчинення позивачкою неправомірних дій щодо порушення правил госпіталізації хворих в ЗОК, вчинених працівниками приймального відділення та лікарем - гастроентерологом ОСОБА_3 при госпіталізації важкохворого чоловіка відповідачки ОСОБА_9, звинувачення у вимаганні грошових коштів за госпіталізацію чоловіка, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність, ділову репутацію, тобто її звернення до Обласного управління охорони здоров'я Закарпатської обласної адміністрації не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями про дії позивачки, тому такі не підлягають спростуванню і доведенню їх правдивості.

Невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, відповідно до пункту 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 вересня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: