Справа № 460/598/14 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/1088/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци Ю.Г., Гірник Т.А.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 в особі свого представника - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що він вже тривалий час постійно проживає та працює в Російській Федерації в ТзОВ «ТрансМагістральНорд», а тому впродовж строку, який встановлений законом для прийняття спадщини, він не міг звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Під час відпустки у січні 2014 року він приїхав на Україну, однак, звернувшись до нотаріуса, той йому пояснив, що він пропустив строк для прийняття спадщини і повинен звернутись до суду.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк терміном три місяці, з моменту набрання судовим рішенням законної сили, для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини на обов»язкову частку після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні його позову.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_2 та діти її рідного брата - ОСОБА_7, які проживають у будинку, що є спадковим, за життя матері погано ставилися до неї, не доглядали, змушували жити в комірці, хотіли позбавити права власності на належну їй частку в спірному будинку, а тому мати склала заповіт лише на неї, позбавивши позивача та своїх онуків: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 права на спадкування належного їй на праві власності майна після її смерті. Апелянт зазначає, що забрала матір до себе в Польщу, де протягом останніх восьми років доглядала за нею. Стверджує, що позивач знав про смерть матері, тому що вона йому телефонувала, а, окрім того, вони зустрілись у березні 2013 року, коли позивач був у відпустці і виробляв собі паспорт, і позивач знав і не заперечував, що вона приймає спадщину за заповітом, бо мати йому ще раніше подарувала будинок. Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що позивач є непрацездатним, оскільки він працює і отримує за це заробітну плату.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_6 (а.с.5, 6, 37, 39, 40), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в Республіці Польща у м.Рацібож (а.с.4, 31), де впродовж останніх років проживала разом з відповідачем за місцем проживання останньої.

Згідно з останнім заповітом ОСОБА_6 від 14.02.2005 року (а.с.35), вона усе своє майно заповіла доньці ОСОБА_4 (а.с.35).

Будучи у Польщі, 08.11.2005 року ОСОБА_6 доповнила заповіт застереженням (а.с.58-60), згідно з яким, вона позбавила права на спадкування позивача та своїх онуків: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_3, у зв»язку з тим, що вони протягом багатьох років не виконували сімейних обов»язків перед нею, зокрема, змушували жити в комірчині, погано з нею поводились, забирали в неї гроші, вимагали оформлення на них права власності належної їй частки в нерухомому майні, погрожували вбивством, обмежували її необхідним харчуванням та не допомагали, незважаючи на похилий вік та стан здоров»я.

У відповідності до ст.ст.1241, 1261 Цивільного кодексу (далі-ЦК) України, позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері, який має право на обов»язкову частку в спадщині, оскільки є особою пенсійного віку (ІНФОРМАЦІЯ_1) і в силу норми ч.3 ст.1235 цього Кодексу не може бути позбавлений права на спадкування обов»язкової частки у спадщині.

Відповідно до вимог ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є с.Бірки Яворівського району Львівської області, де покійна ОСОБА_6 була зареєстрована і мала на праві власності 4/6 частини житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.32, 46, 49-51), на обов»язкову частку в якій претендує позивач.

Інші 2/6 частини вказаного будинку належать онукам ОСОБА_6: ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.44), останній представляє інтереси позивача у даній справі (а.с.11).

У відповідності до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом вказаного строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК).

З матеріалів спадкової справи (а.с.21-55) встановлено, що лише відповідач ОСОБА_4 у визначений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті своєї матері.

Позивач ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини у встановлений законом строк не подавав і він не відноситься до кола осіб, які відповідно до ч.3 та ч.4 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки зареєстрованим місцем його проживання є: АДРЕСА_2 (а.с.9 зворот).

Лише у січні 2014 року, як пояснив позивач, він звернувся до нотаріуса, однак, йому було усно відмовлено у зв»язку з пропуском вказаного вище строку.

Таким чином, в силу вимог ч.1 ст.1272 ЦК України, позивач вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті матері.

У відповідності до ч.2 ст.1272 ЦК України, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично постійно проживав і працював в районах Крайньої Півночі Російської Федерації (Чукотський автономний округ) на будівництві автомобільної дороги Омолон-Анадир і за характером своєї роботи та умов проживання (значна віддаленість фактичного місця перебування від населених пунктів) не був своєчасно повідомлений про смерть матері, яка померла не за зареєстрованим місцем проживання, і був позбавлений можливості подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а тому з поважних причин пропустив строк, встановлений законом для подання заяви про прийняття спадщини.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується лише на поясненнях сторони позивача та письмових документах, з яких не можна безспірно встановити, що позивач був зайнятий на роботі в Росії саме протягом шестимісячного строку з моменту смерті його матері, а інших причин пропущення вказаного вище строку він не називає.

Той факт, що позивач дійсно працює вже тривалий час на роботах в районах Крайньої Півночі, підтверджується наданими позивачем письмовими доказами і визнається стороною відповідача. Однак, як пояснив позивач, він працює вахтовим методом і декілька разів на рік приїжджає у відпустку на Україну в с.Бірки Яворівського району Львівської області.

Так, з наданої позивачем трудової книжки (а.с.130-132), яку він особисто надав апеляційному суду для огляду в судовому засіданні, встановлено, зокрема, що 12.12.2012 року він був звільнений з роботи за власним бажанням і прийнятий знову на роботу на посаду машиніста у ТзОВ «ТрансМагістральНорд» в Росії лише 15.03.2013 року, з якої знову був звільнений 25.12.2013 року (а.с.131), а з 01.08.2014 року - знову прийнятий на посаду машиніста катка в умовах Крайньої Півночі (а.с.132).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 визнав той факт (і це визнання співпадає з поясненнями відповідача), що відповідач ОСОБА_4 дійсно повідомляла його про смерть матері ще у 2012 році по телефону і в березні 2013 року, коли він був місяць у відпустці на Україні, однак, він не зміг подати до нотаріуса заяви через зайнятість іншими справами.

Крім того, досліджені судом першої інстанції письмові докази (а.с.7, 71, 72) не підтверджують того факту, що позивач був увесь час зайнятий на роботі в Росії у період з дня смерті матері (ІНФОРМАЦІЯ_2) до дня закінчення строку, встановленого законом для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини (ІНФОРМАЦІЯ_3).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позивач у березні 2013 року, ще до закінчення визначеного законом строку для прийняття спадщини, був в с.Бірки Яворівського району Львівської області, знав про смерть матері, однак, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернувся і не навів суду причин, які б цьому перешкоджали і які б були пов»язані з об»єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій, пов»язаних із поданням заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, оскільки юридична необізнаність щодо строку та порядку прийняття спадщини не може бути визнана поважною причиною.

Суд першої інстанції належним чином доводів сторін не перевірив та не дав належної оцінки доказам, які подала сторона позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини, а тому дійшов помилкового висновку про доведеність вимог позивача, у зв»язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі п.п.2-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Штефаніца Ю.Г.

Гірник Т.А.