УХВАЛА

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» до ОСОБА_3, Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, третя особа - публічне акціонерне товариство «Перший Інвестиційний Банк», про звільнення майна з-під арешту за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» (далі - ПАТ «ФІДОБАНК») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 4 травня 2011 року Ленінським відділом державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС) відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Перший Інвестиційний Банк» заборгованості у розмірі 227 445 грн 86 коп. Постановою Ленінського ВДВС від 23 червня 2011 року накладено арешт та заборону відчуження на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3, у тому числі на автомобіль Honda CR-V 2.4, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Проте 29 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір та на забезпечення виконання зобов'язань за цим договором було укладено договір застави, предметом якого був зазначений автомобіль. Оскільки ОСОБА_3 має заборгованість перед банком, а на предмет застави накладений арешт, що не дає змоги його реалізувати на погашення заборгованості, позивач, посилаючись на переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного майна, просив звільнити вказане майно з-під арешту.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ «ФІДОБАНК» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПУАТ «ФІДОБАНК» задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вартість заставного майна значно перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Крім того, звільнення майна з-під арешту призведе до порушення балансу кредиторів, а також принципу співмірності суми заборгованості за кредитним договором та вартості заставленого майна.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та зазначив також, що позивачем не доведено, що накладений державним виконавцем арешт на спірний автомобіль порушує чи обмежує права заставодержателя щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що постановою Ленінського ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 червня 2011 року на заставне майно, а саме автомобіль Honda CR-V 2.4, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, було накладено арешт у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа, виданого 1 квітня 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Перший Інвестиційний Банк» заборгованості у розмірі 227 445 грн 86 коп. у межах суми стягнення.

ПАТ «Перший Інвестиційний Банк» не є заставодержателем вказаного майна.

Також судами встановлено, що відповідно до укладеного 29 квітня 2008 року ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_3 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 31 350 доларів США на придбання автомобіля Honda CR-V 2.4, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартстію 211 090 грн зі сплатою відсотків у розмірі, визначеному договором, з кінцевим строком повернення до 28 квітня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 29 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 укладено договір застави, предметом якого був зазначений автомобіль.

З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 39779568 вбачається, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є запис № 1 наступного змісту: вид обтяження: приватне; тип реєстрації: поточна; тип обтяження: застава рухомого майна зареєстровано 29 квітня 2008 року за № 7117726, підстава обтяження: договір застави 1307, 29 квітня 2008 року, обтяжувач ВАТ «Ерсте Банк».

Об'єктом обтяження є легковий автомобіль Honda CR-V 2.4, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Проте у зв'язку з арештом, накладеним постановою державного виконавця від 23 червня 2011 року, ОСОБА_3 не може відчужити належний йому транспортний засіб, а ПАТ «ФІДОБАНК» позбавлений можливості реалізувати своє право на погашення існуючої заборгованості, як заставодержатель.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

У ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що обтяження майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищими пріоритетом має переважене право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не врахував, що право застави у ВАТ «Ерсте Банк» виникло 29 квітня 2008 року, тоді як арешт на спірне майно накладений 23 червня 2011 року.

Тобто, заставодержатель має переважене право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

У ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно з ч. 3 ст. 54 цього Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Водночас ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з ч. 7 ст. 54 цього Закону спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державний виконавець не виконав вимоги ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює особливість звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Апеляційний суд наведене не взяв до уваги, не з'ясував, чи наявні у державного виконавця правові підстави, передбачені зазначеною норму закону для накладення обтяження на рухоме майно боржника, яке перебуває у заставі позивача.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості ОСОБА_3, оскільки реальна ринкова вартість заставного майна не встановлена ні державним виконавцем у виконавчому провадженні, ні судом. Тобто, такий висновок апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко