УХВАЛА

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про зобов'язання укласти договір за касаційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2012 року за нею визнано право власності у порядку спадкування після смерті її чоловіка на 1/3 частину селянського фермерського господарства «Марія» (далі - ФСГ «Марія»). Право власності на іншу 1/3 частину цього господарства визнано за її дочкою ОСОБА_4 Вказаний об'єкт нерухомості, який належить їй, як власнику цілісного майнового комплексу ФСГ «Марія», став предметом злочинних посягань, тому є речовим доказом у кримінальному провадженні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2014 року їй було передано на відповідальне зберігання цей об'єкт нерухомості з правом укладення договорів водопостачання, електропостачання, газопостачання та охорони. Листом від 15 вересня 2014 року відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» (далі - ВАТ «Запоріжжяобленерго») відмовило їй в укладенні договору електропостачання на указаний об'єкт.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила зобов'язати відповідача укласти з нею договір на постачання електричної енергії на указаний об'єкт та відновити постачання електричної енергії.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ВАТ «Запоріжжяобленерго» укласти з ОСОБА_3 договір на користування електричною енергією на цілісний майновий комплекс нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Щаслива, 4б. Зобов'язано ВАТ «Запоріжжяобленерго» підключити вказаний цілісний майновий комплекс нерухомого майна до електричної мережі.

У касаційній скарзі ВАТ «Запоріжжяобленерго», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов та зобов'язуючи ВАТ «Запоріжжяобленерго» укласти з ОСОБА_3 договір на користування електричною енергією на указаний об'єкт цілісного майнового комплексу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачка є власником об'єкту нерухомості, та отримала право на укладення такого договору відповідно зазначеного судового рішення, яким їй передано цей об'єкт на відповідальне зберігання, а відмову відповідача укласти такий договір не відповідає вимогам Закону України «Про електроенергетику», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст. 633 ЦК України.

Проте повністю погодитись із такими висновком суддів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2012 року за ОСОБА_3 визнано право власності у порядку спадкування після смерті її чоловіка на 1/3 частину селянського фермерського господарства «Марія» (далі - ФСГ «Марія»). Право власності на іншу 1/3 частину цього господарства визнано за дочкою ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Вказаний об'єкт нерухомості, який належить ОСОБА_3 як власнику цілісного майнового комплексу ФСГ «Марія», став предметом злочинних посягань, тому є речовим доказом у кримінальному провадженні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2014 року ОСОБА_3 було передано на відповідальне зберігання цей об'єкт нерухомості з правом укладення договорів водопостачання, електропостачання, газопостачання та охорони.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 24-27 Закону України «Про електроенергетику».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання електричної енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Постачання фізичним особам електроенергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст. ст. 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі відмови енергопостачальної організації укласти договір на постачання електричної енергії, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-110 цс 12 від 10 жовтня 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, суди не звернули уваги на те, хто може бути належним позивачем за такими вимогами: споживач чи постачальник електричної енергії.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, ВАТ «Запоріжжяобленерго» посилався на те, що позивачка не довела порушення свого права на укладення договору на користування електричною енергією, не надала жодного доказу на підтвердження її відповідного звернення до енергопостачальника із письмовою заявою та відмову відповідача укласти договір.

При цьому зазначав, що 14 серпня 1998 року між СФГ «Марія» та постачальником було укладено договір про користування електричною енергією, згідно з п. 10.1 договору, він набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31 грудня 1998 року і вважається продовжений на наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Указаний договір не розірвано та не визнано недійсним, він є діючим, тому наявність між сторонами договірних відносин на момент прийняття оскаржуваних рішень виключає можливість виникнення правовідносин щодо укладення двох договорі на постачання електричної енергії на один і той же об'єкт. 29 вересня 2014 року електроустановки СФГ «Марія» було відключено за заявою останнього.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; зокрема доводів відповідача про наявність між сторонами діючого договору на постачання електричної енергії, чи зверталась позивачка до відповідача з письмовою заявою про укладення указаного договору, чи відмовляв відповідач позивачці в укладенні такого, не визначились, чи є серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, такий спосіб захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів), та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

При цьому суди не звернули увагу на те, що ОСОБА_3 зазначала, що є власником цілісного майнового комплексу ФСГ «Марія» за указаною адресою, проте просила зобов'язати відповідача укласти з нею договір, як з фізичною особою на майновий комплекс, що знаходиться за цією адресою. Проте суди не звернули уваги на те, що фермерське господарство є юридичною особою (ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко