У х в а л а

20 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1998 року перебувала з ОСОБА_3, у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Їх син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, був усиновлений на підставі рішення суду від 22 жовтня 1998 року. У 2002 році вона з відповідачем, скориставшись пропозицією ОСОБА_5, придбали за спільні кошти подружжя квартиру АДРЕСА_1. У квітні 2012 року вона дізналась, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування вказаної квартири, а не договір купівлі-продажу. Вважала вказаний договір удаваним та таким, що приховує договір купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_5 отримав від неї та відповідача кошти у розмірі 5 тис. доларів США за передачу у власність ОСОБА_3 цієї квартири, тобто дійсна воля сторін не відповідала волевиявленню, вираженому в договорі дарування. Крім того, 16 грудня 2008 року на спільні кошти подружжя в сумі 124 500 грн було придбано автомобіль «КІА Маgentis», державний номер НОМЕР_1, який перебуває в постійному користуванні у відповідача.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати договір дарування вказаної квартири від 25 вересня 2002 року удаваним; визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнати за нею право власності на 3/4 частини цієї квартири; визнати автомобіль «КІА Маgentis», державний номер НОМЕР_1 таким, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та стягнути на її користь 62 250 грн в рахунок майнової компенсації частки в праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 є його особистою приватною власністю, оскільки була подарована йому

ОСОБА_5, а тому не підлягає поділу. Також вказував на те, що 12 грудня

2008 року ним укладено договір позики на суму 130 тис. грн для придбання автомобіля «КІА Маgentis». Грошові кошти в інтересах сім'ї взято ним за договором позики є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та використані на придбання автомобіля, вартістю 124 500 грн.

Крім того, з метою придбання житла для дітей, ним було позичено у свого брата ОСОБА_3, грошові кошти в сумі 150 тис. грн на придбання квартири

АДРЕСА_5 Черкаської області. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 у подальшому передав ОСОБА_4 Проте, вказана квартира була оформлена на ім'я ОСОБА_6, яка до вказаної квартири ніякого відношення не має.

За таких обставин, ОСОБА_3 просив суд: визнати, що автомобіль «КІА Маgentis», державний номер НОМЕР_1 не є спільною сумісною власністю подружжя; у разі незадоволення вказаної вимоги стягнути з

ОСОБА_4 1/2 частину ( 65 тис. грн) боргового зобов'язання за договором позики від 12 грудня 2008 року; визнати договір купівлі-продажу квартири між

ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» від 9 жовтня 2012 року за адресою:

АДРЕСА_3 частково удаваним в частині покупця та визнати ОСОБА_4 покупцем вказаної квартири; визнати зазначену квартиру такою, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя та визнати за ним право власності на 3/4 частини даної квартири, а в разі незадоволення вказаної вимоги стягнути з ОСОБА_4 1/2 частину (75 тис. грн) вартості боргового зобов'язання за договором позики від 8 жовтня 2012 року на суму 150 тис. грн, за яким грошові кошти було використано для придбання вищезазначеної квартири.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від

28 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано договір дарування квартири від 25 вересня 2002 року, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 у

м. Смілі Черкаської області, удаваним з метою приховання договору купівлі-продажу квартири. Визнано вказану квартиру та автомобіль «KIA Magentis», державний номер НОМЕР_1 об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_3 в спільному майні подружжя автомобіль «KIA Magentis», державний номер НОМЕР_1. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 62 250 грн вартості 1/2 частини вказаного автомобіля, що виділяється ОСОБА_3 У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2014 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

24 грудня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема, ст. 257 ЦК України, що потягло, на думку заявника, ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

21 вересня 2011 року та від 27 лютого 2013 року та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 року.

Із доданих до заяви судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України випливає різне визначення предмета регулювання правових норм, різні підстави та зміст позовних вимог й різні фактичні обставини у порівнянні з судовим рішенням, яке оскаржується.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та поділ майна подружжя за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко