СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/624/15-ц

пр. № 2/759/2038/15

10 березня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

В С Т А Н О В И В:

16.01.2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення з ОСОБА_2 30 264,95 грн. відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.10.2014 року о 09:40 в м. Києві на вул. Кільцева дорога, 12 - Г, АЗС «АВІС», з вини відповідача, яка керувала автомобілем марки «Деу» д.н.з. НОМЕР_2, сталося ДТП, в результаті якої пошкоджено належний позивачу автомобіль марки «Сітроен» д.н.з. НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3 Розмір заподіяного збитку становить 30 264,95 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пославшись на відсутність доказів її вини, а також на те, що її цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПрАТ СК «Альфа Страхування».

ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги.

Представник ПрАТ СК «Альфа Страхування» просив суд ухвалити рішення на власний розсуд, враховуючи відсутність вимог до страхової компанії.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3 від 30.08.2013 року, автомобіль марки Citroen, модель Berlingo, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, належить ОСОБА_1 (а. с. 11 - копія свідоцтва).

20.10.2014 року до Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві надійшло повідомлення, що за адресою: м. Київ, вул. ВКД, АЗС «Авіас» сталася автопригода. Під час перевірки було встановлено, що невстановлений водій, керуючи невстановленим вантажним автомобілем, рухаючись по вул. ВКД, від вул. Мельниченка, в напрямку вул. Верховинної, в м. Києві, в другій смузі, здійснив зіткнення з попутно рухающимся автомобілем Деу Ланос, д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2, внаслідок чого водій ОСОБА_2 втратила керування і її автомобіль, від удару, відкинуло через зелену зону, на парковку, де був припаркований автомобіль Сітроен, д.н.з. НОМЕР_1, водій ОСОБА_3, внаслідок чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Невстановлений вантажний автомобіль з місця пригоди зник. Вказані обставини встановлені висновком, затвердженим начальником Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві від 21.10.2014 року (а. с. 6 - копія висновку).

В письмових поясненнях від 20.10.2014 року ОСОБА_2 зазначила, що рухаючись 20.10.2014 року о 09:40 на ВКД автомобілем «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_2, від удару фури втратила керування автомобілем, внаслідок чого здійснила наїзд на автомобіль «Сітроен» д.н.з. НОМЕР_1. Автомобіль застрахований (а. с. 9 - копія пояснень).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості матеріального збитку, завданого ОСОБА_1, власнику колісного транспортного засобу Citroen Berlingo, д.н.з. НОМЕР_1, складеного ТОВ «Бізнес Асссіст» від 26.11.2014 року, величина матеріального збитку складає 30 264,95 грн. (а. с. 12 - 15 - копія звіту).

Висновком судової незалежної експертизи України №ЕД-1-3-164/14 за результатами експертного дослідження обставин і механізму ДТП за участю автомобілів Daewoo Lanos, д/н НОМЕР_2 та Citroen Berlingo, д/н НОМЕР_1 від 27.12.2014 року встановлено, що при дослідженні фотознімків з місця пригоди та матеріалів ДТП, пояснення ОСОБА_2 щодо керованого нею автомобіля за межі проїзної частини внаслідок удару невстановленим вантажним автомобілем, не знайшли свого підтвердження через відсутність на деталях його лівого борту характерних для зіткнення з вантажним транспортним засобом пошкоджень та деформацій, сліди тертя в лівій частині заднього бамперу мають поверхнево - ковзний механізм спричинення не характерні для прикладення зовнішнього ударного зусилля, здатного вплинути на зміну напрямку траєкторії його руху і подальше неконтрольоване переміщення автомобіля, а також через відсутність в схемі місця ДТП речової інформації у вигляді осипу ґрунту, характерного для зіткнення транспортних засобів та слідів юзу коліс автомобіля Daewoo, які характеризували б його неконтрольоване переміщення за межі проїзної частини. В діях водія ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам п. 12.1 ПДР, які перебувають в причинному зв'язку з виникненням пригоди ( а. с. 27 - 32).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ЗАЗ («Деу Ланос») д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована Полісом №АІ/6770146 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ СК «Альфа Страхування».

20.10.2014 року позивач звернулася до ПрАТ СК «Альфа Страхування» з заявою щодо виплати страхового відшкодування (а. с. 34 - а. с. заява).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про необґрунтованість вимог з посиланням на відсутність доказів її вини.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір; наведене положення закону судами під час розгляду справи не враховано.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на відповідачу лежить тягар доведення того, що шкоди завдано не з її вини, проте в порушення зазначених положень законодавства відповідач належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні шкоди.

Суд звертає увагу на те, що в даних правовідносинах обов'язковим є застосування положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

В статті 3 Закону зазначено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди. Отже, відшкодування шкоди у даних правовідносинах повинно здійснюватися відповідно до Закону.

В силу статті 4 Закону відповідачі є суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відповідальність відповідача перед третіми особами (потерпілими) застрахована, оскільки ця відповідальність є об'єктом страхування згідно ст. 5 Закону.

На підставі п. 22.1. ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 16 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено: відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Згідно пункту 19 зазначеної постанови пленуму, з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

Отже, в силу п. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону, з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування», шкоду повинен відшкодовувати страховик.

У зв'язку із наведеним, позов не підлягає задоволенню, оскільки він пред'явлений до неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 1166, 1188, 1194 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13.03.2015 року.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ