АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7597/15 Справа № 209/6786/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Дніпровський районний відділ в місті Дніпродзержинську головного управління Департаменту міграційної служби України в Дніпропетровській області, про вселення і усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення і усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить 1/5 частина квартири АДРЕСА_1, іншими власниками частин цієї квартири є відповідачі.

Зазначав, що рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 19 грудня 2013 року відповідача ОСОБА_7 було зобовязано не чинити йому перешкод у користуванні 1/5 часткою спірної квартири.

Вказував, що в ході виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ він не був вселений у спірну квартиру, оскільки проживанню у ній перешкоджали інші співвласники квартири, які не впускали його до квартири та не давали ключі від неї.

Посилаючись на те, що спірну квартиру неможливо розділити в натурі через її неподільність, він бажає встановити порядок користування спірною квартирою між співвласниками, а тому просить суд вселити його в квартиру АДРЕСА_2; виділити йому у користування кімнату площею 9,3 кв.м; виділити відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в користування кімнати площею 17,3 кв.м та 14,9 кв.м; інші приміщення: кухню, коридори, вбудовану шафу, лоджію, ванну кімнату, вбиральню залишити у загальному користуванні; зобовязати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням у спірній квартирі та передати йому ключі від спірної квартири; зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у даній квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Вселено позивача у квартиру АДРЕСА_3, зобов'язано відповідачів не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою та передати йому ключі від квартири.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що предметом спору є квартира №12, розташована в будинку №45 по бульвару Будівельників в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області загальною площею 70 кв.м, житловою 41,5 кв.м, складається з трьох кімнат житловою площею 14,9 кв.м, 9,3 кв.м, 17,3 кв.м, кухні площею 7,1 кв.м, коридорів площами 2,8 кв.м, 5,8 кв.м, 4,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні 0,9 кв.м, вбудованої шафи 1,3 кв.м та лоджії площею 4 кв.м(а.с.8-9).

На підставі свідоцтва, виданого 29 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8, позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить 1/5 частка у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.7), інші 4/5 частин зазначеної квартири належать на праві власності відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_4В, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 1998 року та договору дарування частки квартири від 07 вересня 2001 року (а.с.10,11).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 грудня 2013 року, яке чинне на даний час, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про вселення і усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, відповідача ОСОБА_7 було зобовязано не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні 1/5 часткою спірної квартири (а.с.13-14).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною 3 статті 47 Конституції України гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст.358 ЦК України).

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має припущення щодо порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про здійснення певних дій для попередження такого порушення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч.1 ст.361 ЦК України).

Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам

ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Тобто, лише співвласникам надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права володіння, користування, розпорядження своїм майном та встановлення порядку користування цим майном.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим ст.ст.319,358 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України).

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі порушують права ОСОБА_3 щодо користування ним 1/5 частини належної йому спірної квартири.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що у даному випадку сторони не досягли згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном й кожної із сторін своє бачення порядку користування квартирою, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не є членом сімї відповідачів не може слугувати підставою для відмови у частковому задоволенні його позовних вимог, оскільки він є власником 1/5 частини спірної квартири.

Посилання на відсутність згоди між сторонами щодо користування спірною квартирою також не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки саме відсутність згоди слугувала підставою для звернення позивача за захистом своїх прав у судовому порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про грошове стягнення суд мав встановити дійсну вартість майна є хибним, оскільки оскаржуваним рішенням жодного грошового стягнення не здійснювалось і такі вимоги не заявлялись.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_10