УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтували тим, що вони є співвласниками 4/5 частин квартири АДРЕСА_1, інша 1/5 частина зазначеної квартири зареєстрована за ОСОБА_8, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла. Остання була рідною сестрою прадіда позивача ОСОБА_6 з боку батька. Після смерті ОСОБА_8 ніхто не вступив в право спадкування на її майно, оскільки за діючим на той час законодавством у неї не було родичів, які б входили до кола спадкоємців за законом, а заповіту ОСОБА_8 не залишила. Після смерті ОСОБА_8 на протязі понад 19 років позивачі мешкають та користуються вказаною вище квартирою, жодних претензій до них, як з боку Держави так і з боку фізичних осіб, висловлено не було. В 2013 році ОСОБА_7 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу з вимогою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 У відповідь на цю заяву їй було роз'яснено щодо неможливості вступу в спадщину у зв'язку з тим, що за ЦК України 1963 року, який був чинним на момент смерті спадкодавця, вона не входить до кола спадкоємців за законом та рекомендовано звернутися до суду.

Таким чином, позивачі були змушені звернутися до суду з позовом, у якому просили визнати за ними право власності на зазначену вище квартиру за набувальною давністю, а саме визнати право власності за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 1/10 частині квартири АДРЕСА_1, загальною площею 100,7 кв. м., житловою площею 69,2 кв. м., яка в цілому складається з чотирьох кімнат площею 16,7 кв. м., 19,7 кв. м., 18,2 кв. м., 14,6 кв. м.; кухні площею 8,8 кв. м.; ванної кімнати площею 2,9 кв. м.; туалету площею 1,6 кв. м.; коридору площею 6,1 кв. м. та 7,2 кв. м.; кладовок площами 1,5 кв. м., 1,4 кв. м., 1,4 кв. м.; балкону площею 0,6 кв. м. Також, просили роз'яснити порядок виконання рішення суду, яке є підставою для реєстрації за ними права власності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що до зазначених спірних правовідносин необхідно застосовувати положення законодавства України чинного на час смерті ОСОБА_8, а саме ст. 137 ЦК УРСР 1963 року. Вирішення судом питання про визнання права власності в порядку набувальної давності ЦК УРСР 1963 року на передбачено, а тому позовні вимоги на думку судів першої і апеляційної інстанцій є безпідставними. Крім того, суди послались на те, що позивачі не позбавлені можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом в порядку спадкування.

З такими висновками судів повністю погодитися неможна.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 липня 1993 року ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_8 отримано свідоцтва про право власності на спірну квартиру в порядку її приватизації. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками 4/5 частин цієї квартири.

Право власності на іншу 1/5 частину квартири зареєстровано за ОСОБА_12, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла. Позивачі після смерті останньої, протягом більше ніж 19 років, відкрито мешкають та користуються вказаною вище квартирою, в тому числі належною померлій частиною квартири.

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців ОСОБА_8, окрім позивача ОСОБА_7, якій було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що вона не входить до кола спадкоємців за законом, не надходили.

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Проте, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року.

З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року.

Отже, особа (особи) яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, лише з 01 січня 2011 року, за умови доведеності необхідних для цього підстав.

При розгляді даної справи судом першої інстанції допущено обмежене тлумачення норми ст. 344 ЦК України та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зроблено передчасні висновки про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 344 ЦК України, на підставі яких крім іншого подано даний позов.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги на рішення районного суду, ОСОБА_6 посилалась на безпідставне незастосування районним судом положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки хоч володіння позивачів спірною нерухомістю почалося раніше, ніж за три роки до набрання чинності ЦК України, однак воно не припинилося, а навпаки продовжилося в період дії чинного ЦК України, володіння триває і на момент звернення до суду з даним позовом у 2014 році. Крім того, заявник посилалася на те, що заволоділи позивачі спірним майном добросовісно, продовжують володіти ним відкрито i безперервно протягом строку, що перевищує установлений законом термін, тобто можуть набути права на це майно за набувальною давністю за рішенням суду.

Статтею 303 ЦПК України на апеляційний суд покладено обов'язки по перевірці законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги щодо підстав та правового обґрунтування позову, не перевірив таких доводів належним чином, крім того, не звернув уваги на неправильне застосування районним судом норм матеріального права при вирішенні спору та ухвалив передчасне судове рішення про залишення без змін такого рішення суду.

З підстав викладених вище судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як це передбачено ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук І.М. Фаловська