Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є. у. № 316/747/15-ц
Провадження № 22ц/778/5838/15
Головуючий у 1-й інстанції: Курач І.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Краснокутської О.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Фінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Фінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 21.03.2015 року нею та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Фінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 001305 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Renault Dokker.

Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( автомобіль Renault Dokker, зазначений у специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснив, що вона повинна спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 39 853 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день нею було сплачено на рахунок відповідача суму 39 853 грн. з зазначенням призначення платежу згідно договору № 001305.

Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Вана ж вважала, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). В договорі це передбачено, але у неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надав достовірної інформації, однак завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив. При цьому спонукав підписати договір лізингу швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 39 853 грн. є саме адміністративним платежем за оформлення договору.

Вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії її введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору їй стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернути, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача.

Посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», норми Цивільного кодексу України, просила суд визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу № 001305 з додатками від 21 березня 2015 року недійсним; розірвати договір фінансового лізингу № 001305 з додатками від 21 березня 2015 року; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Фінанс» сплачені нею кошти в розмірі 39 853 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У судове засідання апеляційного суду Запорізької області представник відповідача не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 16 листопада 2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення пр. вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не сповістив, тому на підставі положень частини 2 статті 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_2, її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 12.1 договору фінансового лізингу та розірвання вказаного договору, а також про стягнення 39 853 грн., суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір відповідає вимогам закону, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні цього договору. Позивач, підписуючи договір лізингу, мав змогу ознайомитися з його умовами. За формою і змістом договір відповідає вимогам діючого законодавства, позивачем не доведений факт введення його в оману.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Відповідно до положень частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно до вимог частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом вимог статей 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, зміст якого становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що 21 березня 2015 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Фінанс» договір фінансового лізингу № 001305 з додатками, згідно якого лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль Renault Dokker у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця. Вартість предмета лізингу 398 534 грн. ( пункти 1.7,8.2 договору ).

Пунктами 1.8,4.1 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу ( 10% вартості предмету лізингу ), авансового платежу ( 50% від вартості предмета лізингу ), комісії за передачу предмета лізингу ( 3% від вартості предмету лізингу ).

Згідно пункту 9.7 договору кошти, які сплачуються лізингоотримувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу ( а. с. 8-20 ).

Також умовами договору передбачені випадки, коли лізингоодержувач має право розірвати договір лізингу.

Так, згідно пунктів 3.4.3,12.3,12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. Лізингодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

У пункті 12.2,12.3 договору вказано, що у разі прострочення лізингодавцем строку передачі предмета лізингу більш ніж на 30 календарних днів лізингоодержувач має право розірвати даний договір. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти. В інших випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання.

В день укладання договору лізингу, 21 березня 2015 року, ОСОБА_2 оплатила адміністративний платіж в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу відповідно до пункту 8.2 договору, тобто 39 853 грн. ( а. с. 11-28 ).

У статті 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом статей 203,204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.

Відповідно до частини 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 статті 806 ЦК України передбачено, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" ( частина 2 статті 806 ЦК України, частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг".

У частині 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог і задовольняти позов ОСОБА_2 щодо визнання недійсним пункту 12.1 договору фінансового лізингу та розірвання вказаного договору не було законних підстав, оскільки нею не доведено належними та допустимими доказами, відповідно до статей 58,59 ЦПК України обставини, про порушення її правна, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог Закону України "Про захист прав споживачів" безпідставні.

Статтею 18 вказаного Закону передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві ( п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ).

Суд першої інстанції, проаналізувавши умови спірного договору, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача щодо несправедливих умов договору.

Також судом суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сплачена позивачем сума 39 853 грн. є адміністративним платежем і, виходячи з умов договору та ступеня виконання вказаного договору сторонами, не підлягає поверненню лізингоодержувачу.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Слід також зазначити, що докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: