Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 5 142 877 грн 51 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 4 021 800 грн 66 коп.; сума заборгованості за процентами - 1 121 076 грн 85 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 жовтня 2007 року № 0301/1007/88-399-Z-1, укладеним між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4, шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 452,6 кв. м, житловою площею 178,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2004 року, зареєстрованого 25 листопада 2004 року у комунальному підприємстві «Дніпропетровське МБТІ» за реєстровим № 8613539; земельну ділянку площею 709 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 2003 року № 5049. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судовий збір.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 142 877 грн 51 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 4 021 800 грн 66 коп.; заборгованість за процентами - 1 121 076 грн 85 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 жовтня 2007 року № 0301/1007/88-399-Z-1 шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» у власність предмета іпотеки та визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а саме: будинковолодіння загальною площею 452,6 кв. м, житловою площею 178,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 709 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Згідно із ч. 4 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Частиною 4 указаної вище статті передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Із матеріалів справи вбачається, що справа в суді першої інстанції 23 грудня 2014 року була розглянута за відсутності відповідача ОСОБА_4

Однак, ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції всупереч вищезазначеному не звернув уваги, що у справі відсутні відомості про належне повідомлення відповідача ОСОБА_4 про час і місце слухання справи відповідно до ст. ст. 74-76 ЦПК України, а саме: відсутні відомості, що ОСОБА_4 вручена судова повістка разом із копіями матеріалів позовної заяви.

Так, відкривши 18 листопада 2014 року провадження у справі та призначивши справу до розгляду у судовому засіданні на 09 грудня 2014 року, суд переніс судовий розгляд на 23 грудня 2014 року та дійшов передчасного висновку про необхідність ухвалення 23 грудня 2014 року заочного рішення у справі згідно зі ст. 224 ЦПК України, при цьому помилково зазначив, що відповідач повідомлений належним чином про місце та час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, помилковим є також висновок суду першої інстанції в ухвалі від 06 березня 2015 року про залишення без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення у справі (а. с. 97, 98).

Розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_4, суд порушив її конституційне право на участь у судовому засіданні та не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, не з'ясував її позиції та доводів заперечень і не забезпечив їй можливості обґрунтувати свої твердження.

За таких обставин обґрунтованими є доводи касаційної скарги відповідача про неповідомлення її судом належним чином про час та місце розгляду справи.

Щодо судових рішень по суті вирішеного спору слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Частинами 1 - 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» установлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Однак на вищевказані положення норм матеріального права суд уваги не звернув, не дослідив питання про визначення вартості предмета іпотеки, на яке за позивачем визнано право власності, відповідно не встановив, повністю чи частково задоволено вимоги кредитора, якщо частково, то який розмір заборгованості залишився у відповідача непогашеним.

Так, згідно з п. 5 іпотечного договору від 26 жовтня 2007 року № 0301/1007/88-399-Z-1 вартість предмета іпотеки визначено наступним чином: будинок по АДРЕСА_1 - 3 017 032 грн; земельна ділянка по АДРЕСА_1 - 1 363 826 грн.

Разом із тим під час вирішення цього спору судом не з'ясовано, чи погоджуються сторони із вищевказаною оцінкою станом на час ухвалення рішення у справі для забезпечення справедливого судового розгляду та дотримання вимог ст. 4 ЦПК України, згідно з якою суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому суд має врахувати, що якщо з цього питання виник спір, то в залежності від того, яка сторона оспорює оцінку, вона зобов'язана довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи, а також, що відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не дослідив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, в результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

В.М.Коротун

О.В.Ступак