Номер провадження: 22-ц/785/3217/15
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 31 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, АТ „Страхова група „ТАС" про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4 звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, АТ "Страхова група "ТАС" про відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, мотивуючи це тим, що 23.11.2010 року ОСОБА_2, в світлий час доби приблизно о 07 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки АЗЛК 2140 д/н НОМЕР_1 в смт. Любашівка Одеської області, порушивши вимоги Правил дорожнього руху, здійснив наїзд на її малолітнього сина ОСОБА_4. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди її сину були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота із розривом селезінки і внутрішньочеревною кровотечею. Вироком суду ОСОБА_2 було визнано винним у скоєні вказаного ДТП та призначено відповідне покарання. В результаті отриманих травм, її сину було видалено селезінку. Внаслідок цього, її сину було завдано моральної шкоди, яка виражається в тому, що докорінно змінився його спосіб життя, він не взмозі займатись фізичною культурою та спортом, в подальшому будуть обмеження для працевлаштування, він став більше хворіти та став панічно боятись автотранспорту, замкнувся в собі, в нього занижена самооцінка серед однолітків, він пережив фізичний біль, моральні і душевні страждання. Так як ОСОБА_2 визнано винним в скоєні ДТП, а також враховуючи, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом, який являється джерелом підвищеної небезпеки, то вважає, що відшкодувати моральну шкоду повинен саме ОСОБА_2 Враховуючи, що ОСОБА_2 на час ДТП застрахував свою цивільну відповідальності, то також за шкоду, заподіяну ОСОБА_2 повинна відповідати і АТ "Страхова група "ТАС". Тому, просила стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з АТ "Страхова група "ТАС" 2550 грн. (в межах розміру страхового відшкодування) та з ОСОБА_2 97450 грн., а також 1000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 31.01.2015 року позов ОСОБА_3 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я - 47450 грн., 500 грн. витрат на правову допомогу, а всього - 47950 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова Группа "ТАС" на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_2 - 2550 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3, заявлених в інтересах малолітнього ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до апеляційного суду Одеської області з апеляційними скаргами, в яких просять:

* ОСОБА_2 - рішення Любашівського районного суду Одеської області від 31.01.2015 року змінити, зменшивши стягнуту з нього суму відшкодування моральної шкоди;

* ОСОБА_3 - рішення Любашівського районного суду Одеської області від 31.01.2015 року скасувати та ухвалити нове по суті її позовних вимог

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, заявлений ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньоьгго сина ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ПАТ "Страхова Группа "ТАС" про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті ДТП ОСОБА_4 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, йому було видалено селезінку, він переживав через отриману травму та фізичний біль, тривалий час лікувався, змінився спосіб його життя, йому заборонені фізичні навантаження, він не може займатись спортом. При цьому судом першої інстанції враховано, що факт спричинення ОСОБА_2 моральної шкоди ОСОБА_4 доведений у встановленому порядку та прийнято до уваги майновий стан ОСОБА_2, а також те, що ОСОБА_2 судом визнано винним у вказаному ДТП, що він не працює, проживає з дочкою. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості судом визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 у розмірі 50000 грн.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка

завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 08 серпня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме в тому, що 23.11.2010 року ОСОБА_2, в світлий час доби приблизно о 07 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки АЗЛК 2140 д/н НОМЕР_1 в смт. Любашівка Одеської області, порушивши вимоги Правил дорожнього руху, здійснив наїзд на її малолітнього сина ОСОБА_4. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди її сину були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота із розривом селезінки і внутрішньочеревною кровотечею.Цивільний порзов про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду та зазначено, що обвинувачений застрахував свою цивільну відповідальність в ПАТ "Стархова група "ТАС", проте у судовому засіданні законний представник потерпілого та представник потерпілого клопотання про притягнення страхової компанії у якості відповідача не заявили, що унеможливило розгляд цивільного позову (а.с. 9-14).

З полісу № ВЕ 5257587 від 27.08.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 на час скоєння ДТП мав діючий страховий поліс виданий Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС",, згідно з яким застрахував свою цивільну-правову відповідальність (а.с. 15).

З листа Любашівської ЦРЛ від 18.12.2014 року, історії хвороби ОСОБА_4 видно, що його було доставлено у важкому стані до лікарні 23.10.2010 року з діагнозом: тупа травма живота, розрив селезінки, внутрішньочеревна кровотеча. ОСОБА_4 був прооперований та знаходився на стаціонарному лікуванні з 31.11.2010 року по 30.11.2010 року, а з 30.11.2010 року по 17.12.2010 року на амбулаторному лікуванні. З 18.10.2010 року звільнений від фізвиховання в основній групі. З вказаної довідки видно, що після ДТП ОСОБА_4 звертався до лікарні 13 разів (а.с. 17, 19-20).

З карти поглибленого медичного огляду ОСОБА_4, який було проведено 30.08.2010 року, видно, що він займався фізичним вихованням в основній групі.

З характеристик з місця навчання ОСОБА_4 видно, що він замкнений в собі, мало спілкується з однолітками, вважає себе фізично неповноцінним (а.с. 16).

Допитана в судовому засіданні класний керівник ОСОБА_4 ОСОБА_5 підтвердила вищевказану характеристику та доповнила, що ОСОБА_4 вважає себе фізично неповноцінним, так як йому не можна фізичні навантаження, бігати, стрибати з однокласниками, так як може погіршитись стан його здоров'я.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, батько ОСОБА_4 пояснив, що до ДТП його син нормально розвивався. Після ДТП він став замкнений, в нього постійний страж перед автотранспортом, йому взагалі заборонені фізичні навантаження. Він став набагато частіше хворіти, через що пропускає заняття в школі. Фізичною культурою та спортом йому взагалі не рекомендовано займатись. В подальшому результат ДТП, а саме те, що йому видалили селезінку, стане обмеженням для працевлаштування.

Судова колегія погоджується з обґрунтуванням судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про розмір відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_4 з дотриманням норм матеріального та процесуального права, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" (далі по тексту - Постанова Пленуму) особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пункт 16 Постанови Пленуму роз`яснює, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст.. 22.3. Закону України № 1961-IV в редакції, що діяла на час укладення договору автоцивільної відповідальності та на час настання страхового випадку 23 листопада 2010 року, потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у

встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України . При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті

9.3 статті 9 цього Закону (на той час ліміт- 51000 грн). Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, в редакції Закону України № 1961-IV на 23.11.2010 року розмір моральної шкоди встановлювався судом, а сама моральна шкода полягала виключно у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із її каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, або у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому за рішенням суду страховик відшкодував не більше 5 % від встановленого ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю, що складав на той час 51000 грн.

Тому, з ПАТ "Страхова група "ТАС" судом обґрунтовано стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_4 2550 грн. (51000 грн. х 5% = 2550 грн.).

Разом з тим, як вже зазначалося, ст. 22.3 Закону України № 1961-IV в редакції, що діяла на час укладення договору автоцивільної відповідальності та на час настання страхового випадку 23 листопада 2010 року передбачала, що різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача - 50000 грн., з ОСОБА_2 обґрунтовано стягнуто різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком - 2550 грн., внаслідок чого районний суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 47450 грн. (50000 грн. - 2550 грн.).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неврахування судом при визначенні розміру моральної шкоди завданої ОСОБА_4 того, що потерпілому спричинені ловчні негативні наслідки для здоров`я та що спосіб його життя істотно змінився і суттєво буде зачіпати життєві можливості в майбутньому, спростовуються змістом рішення суду, де викладені обставини, з яких виходив суд при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_4 Зокрема судом враховані фізичний біль та страждання, яких малолітній ОСОБА_4 зазнав у зв'язку із ушкодженням здоров'я (тяжкі тілесні ушкодження) та досліджені докази щодо негативних наслідків, спричинених дитині внаслідок скоєння ОСОБА_2 ДТП. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із вимог розумності і справедливості. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 фактично спрямовані на переоцінку доказів. При цьому будь-яких доказів та обставин, які не були досліджені районним судом апелянт в апеляційній скарзі не навела.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не враховано, що з часу скоєння ним ДТП під час якого малолітньому ОСОБА_4 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, минув тривалий час і що дитина одужала і веде нормальний спосіб життя і тому розмір моральної шкоди, визначений судом є завищеним і підлягає зменшенню, є неспроможними, оскільки спростовуються встановленими у справі обставинами, не підтверджені належними і допустимими доказами, базуються на припущеннях, не засновані на законодавстві та фактично зводяться до переоцінки тих доказів, які районним судом належним чином досліджені та оцінені.

Інших доводів в апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 31 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук