Справа № 748/310/15-ц Провадження № 22-ц/795/618/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Майборода С. М. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Хромець Н.С., Горобець Т.В.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, що діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, що діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди в користуванні та володінні частиною будинку - квартирою АДРЕСА_1 та області шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_7 та їх малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачі вселились в спірну частину будинку без його згоди. Апелянт вважає, що в силу ст.401 ЦК України за ним залишилось право володіння і користування частиною будинку і воно не припинено в силу п.2 ч.1 ст.399 ЦК України, згоду на вселення і на прописку повинен надавати в першу чергу саме апелянт.

Апелянт зазначає, що житлова площа квартири не дає можливості проживати в ній п'ятьом особам.

Крім того, апелянт зазначає, що судом винесено рішення без заслуховування думки власника будинку. Відповідно до ст.396, 391 ЦК України апелянт вважає, що має право на судове усунення перешкод, які неправомірно створили для нього відповідачі, незалежно від позиції власника будинку, а житловий кодекс в даному випадку не може бути застосований оскільки мова не йде ні про договір найму, або піднайму, ні про виселення за ст.9 ЖК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки власником спірної частини будинку є ОСОБА_11, то саме їй належить право в порядку ст.391 ЦК України звертатись до суду з позовом про усунення перешкод в володінні та користуванні своїм майном. Вселення відповідачів до спірного будинку та їх реєстрація відбулись правомірно з дозволу власника будинку, а з позивачем по справі договір щодо права володіння майном не укладався. Крім того, неможливість спільного проживання позивача з відповідачами через систематичне порушення правил співжиття має бути доведене в судовому засіданні, при цьому сама по собі незначна житлова площа житлового будинку не може бути підставою для виселення членів сім'ї власника будинку з малолітніми дітьми за відсутності у останніх іншого житлового приміщення

З даними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Встановлено, що позивач подарував своїй дочці, ОСОБА_11, належні йому на праві приватної власності 13/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5-6).

Тобто, власником спірної частини будинку є ОСОБА_11, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами (а.с.8).

Згідно довідки Черниської сільської ради Чернігівського району та області від 13 лютого 2015 року №03-08/44 в АДРЕСА_1 та області зареєстровані та проживають ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10, також за вказаною адресою проживають без реєстрації ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (а.с.44).

Відповідно даних адресно-довідкового підрозділу ОСОБА_7 зареєстрований по АДРЕСА_1 та області з 23 серпня 2014 року, ОСОБА_8 зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с.24, 25).

У відповідності до наданих копій свідоцтв про народження ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року та його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8; ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року та його батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_13, яка змінила прізвище на ОСОБА_8 у зв'язку з укладенням шлюбу (а.с.32, 33).

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 35 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що власником спірної частини будинку дійсно є ОСОБА_11, що надає їй право в порядку ст.391 ЦК України чи ст. 157 ЖК України звертатись до суду з позовом про усунення перешкод в володінні та користуванні своїм майном шляхом виселення. Встановлено також, що вселення відповідачів до спірного будинку та їх реєстрація відбулись правомірно з дозволу власника будинку.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_5 не власник даної частини будинку, а тому не має права ставити питання про виселення відповідачів, таке право належить власнику. Крім того, позивачем має бути доведено систематичне порушення відповідачами правил співжиття, що унеможливлює для нього проживання з ними в одній квартирі чи будинку та, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. При цьому сама по собі незначна житлова площа житлового будинку не може бути підставою для виселення членів сім'ї власника будинку з малолітніми дітьми за відсутності у останніх іншого житлового приміщення.

З відмовного матеріалу від 20 листопада 2014 року №4843 не вбачається систематичного порушення правил співжиття відповідачами та що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

У відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Позивачем не надано відповідних доказів на обґрунтування позовних вимог, які могли бути підставою для виселення відповідачів, що свідчить також про необґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: