Справа №489/4972/15-ц 03.12.2015 03.12.2015 03.12.2015
Провадження №22-ц/784/2947/15
Категорія 27 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без участі сторін, цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року, ухваленого за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)

до

ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору від 2 червня 2006 р. ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2 975 грн. 69 коп. зі сплатою 25,08% річних за користування кредитом.

Посилаючись на те, що відповідачка порушує кредитні зобовязання та має станом на 3 липня 2015 р. заборгованість у розмірі 10 648 грн. 38 коп. (1801 грн.40 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом,

7 863 грн. 72 коп. пені, 500 грн. штрафу (фіксованої частини), 483 грн.26 коп. штрафу (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідачки

зазначену суму заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 р. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив його скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Судом встановлено, що 2 червня 2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNH4KP22880270, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 2975 грн. 69 коп. зі сплатою 25,08 відсотків річних за користування кредитом строком до 2 червня 2008 р.

Договір складається із заяви кредитора, Умов і правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою.

Відповідачка підтвердила, що заява разом з запропонованими Банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між нею та Банком кредитно-заставний договір.

Згідно заяви погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період оплати, за який приймається період з 3 по 10 число місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 159,46 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Звертаючись до суду у липні 2015 р., позивач посилався на те, що відповідачка неналежним чином виконувала свої зобовязання за кредитним договором та станом на 3 липня 2015 року має 10 648 грн. 38 коп. заборгованості, які складається з: 1801 грн. 40 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 7 863 грн. 72 коп. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 483 грн. 26 коп. штраф (процентна складова).

В той же час з розрахунку наданого позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог вбачається , що останній платіж позивачкою було здійснено 10 вересня 2007 року.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного , електронного або іншого технічного засобу звязку.

З матеріалів справи вбачається, що Правилами користування платіжною карткою, пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача. Наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, матеріали справи не містять.

Крім того, у заяві позичальника від 2 червня 2006 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

За такого, доводи апелянта про те, що сторони у письмовій формі узгодили договір про збільшення позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив з загальних правил, передбачених ст. 257 ЦК України, щодо строку позовної давності тривалістю у три роки.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України , викладеній в постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 р., яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та пята ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 статті 261 ЦК передбачено, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки умовами договору встановлені як окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, так і кінцевий термін повернення кредиту, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, звертаючись до суду у липні 2015 р., позивач пропустив строк позовної давності як до стягнення чергових щомісячних платежів, строк виконання яких настав з жовтня 2007 року, так і щодо кінцевого повернення кредиту, строк виконання якого настав 2 червня 2008 року.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, у звязку з пропуском позовної давності про застосування якого заявлено відповідачкою (а.с. 27-28).

Посилання апелянта на переривання строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки списання коштів в погашення кредиту у період з 25 січня по 25 липня 2012 р., тобто після спливу позовної давності, не може свідчити про переривання строку позовної давності. До того ж такі списання були проведені самим Банком, що не може свідчити про визнання позичальником свого боргу, як це передбачено ст. 264 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О.Данилова

ОСОБА_4