Справа № 461/6984/13 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/1487/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юріяк Михайло Іванович, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області, про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_4 не є стороною договору дарування, то не може оспорювати його, так як дійсність правочину може заперечуватись іншою заінтересованою особою, що передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України. Посилаючись на рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року у справі №1-2/2004, відповідно до якого допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків, вважає, що горище будинку АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю громадян, які є власниками квартир у вказаному будинку, у тому числі ОСОБА_4

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині відмови у задоволенні його позову і ОСОБА_2, просить його у цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов про усунення перешкод в користуванні майном. Підставою для цього вважає неправильне застосування судом норм матеріального права та необґрунтоване посилання суду на той факт, що попередній власник квартири набув її на підставі рішення суду, яке було скасоване судом вищестоящої інстанції, а тому він не вправі вимагати усунення перешкод у користуванні власним майном, яке набув у відповідності з діючим законодавством.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, та вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у доступі до належної йому на праві приватної власності квартири НОМЕР_1,НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 та звільнити належне йому приміщення від своїх речей. ОСОБА_4 у зустрічному позові просив визнати недійсним договір дарування від 27.03.2012 року, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 приміщення горища в будинку АДРЕСА_1 площею більше 39 кв.м та скасувати державну реєстрацію права власності позивача на квартиру НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України, ст.3 ЦПК України, ст.6 Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, суд повинен встановити факт порушення особистих прав особи, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб.

Районним судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.12.2011 року у справі №2-3078/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання права власності, у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Вирішено визнати за ОСОБА_7 право власності на квартиру НОМЕР_1, НОМЕР_2, загальною площею 166,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.12.2011 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні його позовних вимог за зустрічним позовом.

27.03.2012 року ОСОБА_7 подарував квартиру НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Згідно довідки Обласного комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" №3108 від 06.06.2013 року станом на 29.12.2012 року квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І. 27.03.2012 року №656.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки №2134 від 27.09.2012 року у вказаній квартирі зареєстрованих осіб немає.

З матеріалів справи вбачається, що площа квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 становила відповідно 40 кв.м та 62,8 кв.м, тобто в сукупності 102,8 кв.м(а.с.71,79).

Будь - яких доказів правомірності збільшення загальної площі цих двох квартир до 166,10 кв.м (різниця 63,3 кв.м) позивачем не подано.

З технічного паспорту на квартиру НОМЕР_2, НОМЕР_1 на АДРЕСА_1, який складений НОМЕР_1.01.1999 року, вбачається, що до її складу включені приміщення під літ. 15-7 площею 29,2 кв.м та під літ. 15-8 площею 35,40 кв.м (а.с.68).

А згідно поповерхового плану будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на а.с.69, у цих частинах будинку знаходиться горище.

Вхід у приміщення під літ 15-8 площею 35,4 кв.м здійснюється з приміщення загального користування(горища) і використовується як підсобне приміщення, що стверджується актом біжучих змін від 13.02.2012 року(а.с.70).

Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Оскільки ОСОБА_7 не був законним власником квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 площею 166,10 кв.м, то у нього не було правових підстав розпорядження вищевказаним майном.

За правилами ч.1 ст.1 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їхню власність як квартир(будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч.2 ст.10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно із приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об"єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього(п.1.1). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст.1 Закону "Про об"єднання співвласників багатоквартирного будинку", допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку ( сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно - правових відносин.

Відтак, судова колегія вважає, що приміщення під літ. 15-7 площею 29,2 кв.м та спірне приміщення під літ. 15-8 площею 35,40 кв.м , які приєднані до квартири НОМЕР_2, НОМЕР_1, належної ОСОБА_2, належали мешканцям будинку АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності, на них поширюються норми Закону "Про приватизацію державного житлового фонду", Закону "Про об"єднання співвласників багатоквартирного будинку", рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року №4-рп/2004 щодо здійснення співвласниками будинку права розпоряджатися допоміжними приміщеннями.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно із ст.321 ч.1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так як приміщення під літ. 15-7 площею 29,2 кв.м та спірне приміщення під літ. 15-8 площею 35,40 кв.м у будинку АДРЕСА_1 приєднане до квартири ОСОБА_2, тобто вибуло із спільної сумісної власності жителів цього будинку, у тому числі і ОСОБА_9 як власника квартири НОМЕР_3, без їх згоди, чим порушені його права власника, то ці права повинні бути захищені.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога по визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає неправильним висновок районного суду про те, що оскільки сторони договору дарування від 27 березня 2012 року вимог про визнання його недійсним не заявляли, а ОСОБА_4 стороною оспорюваного договору не був, не довів яке його невизнане чи оспорюване право порушено, то його позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування є безпідставними, а відтак оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг

знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки ОСОБА_4 не був одноосібним власником спірного приміщення, яке є частиною горища будинку АДРЕСА_1, то його позовні вимоги у частині витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 даного приміщення на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України правомірно не були задоволені судом першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так як ОСОБА_2 не є законним власником квартири № НОМЕР_2,НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 166,10 кв.м, до складу якої включена частина горища, зазначена у технічному паспорті під літ. 15-8 площею 35,4 кв.м, то, на думку судової колегії, районний суд правильно відмовив у задоволенні його позовних вимог, заявлених на підставі ст.ст.319, 391 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта ОСОБА_2 щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юріяк Михайло Іванович, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області, про визнання договору недійсним скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити цю частину позовних вимог.

Визнати недійсним договір дарування квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 загальною площею 166,10 кв.м., який укладений 27 березня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І. та зареєстрований в реєстрі за №656.

У решті рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: