Справа № 495/1147/15-ц
У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області

У складі головуючої - судді Шевчук Ю.В.,

При секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському заяву адвоката в інтересах позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, вказуючи, що 04.05.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, яку власноручно написав відповідач. Далі, 01.07.2013 року між позивачем та відповідачем знову був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого позивач надала у борг відповідачу 10 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, яку власноручно написав відповідач. При зверненні позивачки до відповідача з проханням повернути суму грошових коштів, відповідач повідомив позивачку, що грошових коштів він не має, та просив надати йому відстрочку сплати боргу.

У належним чином оформленій заяві про забезпечення позову позивач просить вжити заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1, та заборонити виїзд за межі України відповідачу ОСОБА_3.

Згідно ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено : 1) причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Згідно ч. 3 ст.151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, матеріали цивільної справи № 495/1147/15-ц, суд приходить до наступного.

Позивач, у порядку забезпечення позову, просить накласти арешт на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1. Згідно договору купівлі-продажу від 26.11.2002 року, ОСОБА_4, який діяв від себе особисто та від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, у ОСОБА_7 купила 43/100 частин квартири АДРЕСА_1. Як вбачається з матеріалів вищевказаної цивільної справи, а саме з копії паспорту ОСОБА_3, він перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 з 15.03.1996 року, тобто вказана частина квартири є такою, що придбана у період шлюбу, тобто, у відповідності до положень статті 60 ЦПК Країни, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приймаючи до уваги вищенаведене а також факт того, що відповідачем по справі не вжито заходів щодо добровільного повернення грошових коштів, які були взяті ним у борг, на даний час відповідач уникає зустрічей із позивачем, суд приходить до висновку, що відповідачем можуть бути вчинені дії, які в подальшому можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тому суд вважає вимоги заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 таким, що підлягає задоволенню.

Що стосується вимог заяви в частині заборони відповідачу виїзду за межі України, судом встановлено наступне.

Згідно ст. 6 Закону "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до положень пункту 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника регулюються положенням ст. 377-1 ЦПК України.

Статтею 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступних умов: наявності звязку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності ускладнення виконання або невиконання судового рішення у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового розгляду.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наголошує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Таким чином, обмеження у праві виїзду за межі України боржнику можливе лише на стадії виконання судових рішень, це законодавчо передбачено, обумовлено підвищенням ефективності виконання рішень, а в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги заяви про забезпечення позову у частині заборони відповідачу виїзду за межі України є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 151- 153 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву адвоката в інтересах позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Накласти арешт на 43/100 частини квартири АДРЕСА_2, які на підставі договору купівлі-продажу серії ВАВ № 758871 від 26.11.2002 року, який був укладений у період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_3, належить дружині відповідача ОСОБА_7.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подання протягом 5 днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

СУДДЯ :