Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Максимчук З.М., Хилевича С.В.

секретар Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення авансу.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 06.10.2015 р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аванс в розмірі 9 000,00 доларів США, що еквівалентно 190 890,00 грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає його незаконним та не обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що в оскаржуваному рішенні не відображено усіх пояснень сторін, зокрема, не зазначено, що кошти від позивачки ОСОБА_1 отримувала через деякий час на прохання її матері ОСОБА_4, оскільки домовленість про продаж будинку була саме між позивачкою та ОСОБА_4, оскільки остання є власником будинку у с. Озеро. Отже, вважає, що висновок суду про існування домовленості у 2008 році щодо продажу будинку між сторонами, є безпідставним. Є необгрнутованим також і висновок суду щодо неможливості ОСОБА_1 пояснити походження коштів, які остання поклала на рахунок у банку і походження цих коштів судом не з'ясовувалось і не досліджувалося. Судом не спростовано ту обставину, що зазначені кошти, як завдаток за продаж будинку ОСОБА_1 отримала у ПАТ КБ "Приватбанк" на прохання ОСОБА_4 і одразу ж передала їх останній, що підтвердила у судовому засіданні і сама ОСОБА_4 За наведеного вважає, що належним відповідачем у справі повинна бути ОСОБА_4

Крім того, судом 1-ї інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано положень ст. 203 та п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у відповідності до яких, правочини фізичних осіб між собою повинні вчинятися у письмовій формі, якщо сума перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян , правочин має вчинятися у формі, встановлений законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. Закреського Л.В.

Провадження №22ц/787/2277/2015 Доповідач - Оніпко О.В.

Також вказує про те, що вимога про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди не заявлялась, у судовому засіданні не розглядалась та судом не досліджувалась. Просить рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду 1-ї інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

26.06.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення авансу. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 25.09.2008 р., вона та ОСОБА_1 в усному порядку домовились про купівлю продаж житлового будинку, у зв»язку з чим, вона передала ОСОБА_1 аванс в сумі 10 000 доларів США, які були відразу покладено на банківський рахунок відповідачки. Крім того, 4 тис. доларів США обміняла на гривні за курсом НБУ, що діяв на той час і 20320 грн. також передала готівкою ОСОБА_1 Отже, загальна сума коштів, переданих нею відповідачці в якості авансу за придбання будинку становила 14 000 доларів США.

У зв»язку з її фінансовою неспроможністю в подальшому придбати вказаний будинок та її неодноразовими зверненнями до відповідачки щодо повернення сплачених їй коштів у якості авансу, ОСОБА_1 повернула їй кошти у сумі 5 000 доларів США, а решту боргу у сумі 9000 доларів США зобов»язалася повернути до 28.11.2014 року, про що власноручно написала розписку у присутності чотирьох свідків. Станом на 25.12.2014 р. вказана сума була еквівалентна 190 530 грн.

Також вказувала, що такими неправомірними діями відповідачки їй завдано моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях, пов»язаних з необхідністю докладати додаткових зусиль для пошуку джерел для існування, оскільки вона не працює. Моральну шкоду вона оцінює у 10 000 грн.

Оскільки на даний час кошти ОСОБА_1 їй не повернула, посилаючись на вимоги ст.ст. 570, 657 та 1212 ЦК України, просила суд стягнути з відповідачки на її користь 9 000 доларів США, з урахуванням конвертації вказаної суми цієї валюти на день стягнення платежу.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд 1-ї інстанції виходив з того, що сторони домовились укласти договір купівлі-продажу житлового будинку у зв»язку з чим, позивачкою на користь ОСОБА_5 було сплачено аванс в рахунок вартості будинку, а не завдаток, а тому, у зв»язку з не укладенням в подальшому такого договору, в порядку вимог ст.ст. 570,638, 657,1212 ЦК України, стягнув з відповідачки на користь позивачки 190890 грн., що еквівалентно 9000 доларам США. Крім того, стягнув з відповідачки на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Колегія суддів частково погоджується із висновками суду 1-ї інстанції, викладеними у рішенні, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Статтями 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з вимогами ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Отже, письмова форма договору про внесення завдатку є обовязковою.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобов'язання, може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6 - 176 цс 12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Колегією суддів встановлено, що у 2008 році ОСОБА_3 мала намір придбати у власність житловий будинок № 45 по вул. Перемоги у с. Озеро, Володмирецького району .

З листа Озерської сільської ради №365 від 17.11.2011р. (справа №2-550/11) вбачається, що згідно із записами погосподарської книги №3, будинок по вул. Перемоги №45 в с. Озеро, Володимирецький р-н., Рівненська обл. належить ОСОБА_4

В апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_4 на вказане судове рішення, апеляційне провадження за якою закрито ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07.12.2015 р., остання вказувала, що є власником будинку № 35 по вул.40-річчя Перемоги у с.Озеро Володимирецького району та додала до скарги свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.08.2003 р., згідно з яким, їй на праві власності належить будинок №10 по провулку Український у с. Озеро, Володимирецького району.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_4 ствердила, що проживає у власному будинку № 1 по вул.40-річчя Перемоги у с. Озеро, Володимирецького району.

Згідно з поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_4, останній на праві власності належить лише один будинок, який мала намір придбати ОСОБА_3, а різні адреси зазначені у зв»язку з неодноразовою зміною його поштової адреси, назви вулиці та нумерації будинків. Таким чином, колегією суддів встановлено, що у зв»язку з наміром ОСОБА_3 придбати житловий будинок у с. Озеро, який належить на праві власності матері відповідачки - ОСОБА_4 та на підставі усної домовленості, ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_1 10 000 доларів США, які були внесені на рахунок у Приватбанку у той же день і на якому, як встановлено судом, вже станом на 16.09.2011 р. перебувало 13 248,23 доларів США. Також позивачка одночасно передала готівкою ОСОБА_1 20320,00 грн. ( що на той час було еквівалентно 4000 доларів США).

Вказані обставини стверджуються оригіналом розписки від 25.09.2008р. (а.с. 16) та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 № 4890840 за період з 01.09.2000р. до 01.10.2015р., відкритого 25.09.2008 року( а.с. 76-79).

Таким чином, у сукупності ОСОБА_3 було сплачено відповідачці 14 000 доларів США (а.с.16).

Вказані обставини не заперечила і відповідачка, проте зазначила, що кошти у сумі 10 000 доларів США, внесені нею 25.09.2008 р. у відділення банку, є її особистими заощадженнями, а дати отримання нею коштів від ОСОБА_3 та відкриття нею особового рахунку співпали випадково, отриману ж нею від ОСОБА_3 всю суму грошей, вона передала ОСОБА_4

Апеляційним судом встановлено, що у зв»язку із сімейними обставинами та фінансовими труднощами у ОСОБА_3, купівля-продаж вказаного будинку не відбулася, тому остання звернулася до ОСОБА_1 про повернення сплачених коштів у сумі 14 000 доларів США.

Оскільки ОСОБА_1 кошти не повертала, ОСОБА_3 18.07.2011 року звернулася до суду з позовом про стягнення з неї авансу у сумі 14 000 доларів США, а також, в порядку ст. 625 ЦК України -3% річних та інфляційних втрат за користування грошима. Проте, у зв»язку з тим, що ОСОБА_1 28.11.2011 р. частково повернула ОСОБА_3 кошти у сумі 5000 доларів США, а решту коштів 9000 доларів США зобов»язалася повернути до 28.11.2014 року, про що написала розписку, ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про залишення її позову без розгляду. Ухвалою Володимирецького районного суду від 28.11.2011 року вказана заява була задоволена (матеріали справи № 2-550/11).

З розписки ОСОБА_1 від 28.11.2011 року вбачається, що вона повертає ОСОБА_3 5000 доларів США в рахунок повернення авансу, отриманого за будинок № 45 по вул. Перемоги 45 у с. Озеро Володимирецького району у присутності чотирьох свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а решту суми авансу зобов»язується повернути не пізніше 28.11.2014 року. Розпискою від 28.11.2011 року ОСОБА_3 підтвердила про отримання вказаної суми ( а.с. 15-16).

За положеннями ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України,особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та вищевказані вимоги закону, те, що позивачкою з власником майна не було укладено договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, і вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Таким чином, вказана розписка свідчить про те, що підстава (сплата авансу в рахунок придбання в подальшому позивачкою будинку), внаслідок якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 спірні кошти, згодом відпала, зокрема, як судом достовірно встановлено з 28.11.2011 року. Отже, з врахуванням того, що між сторонами була досягнута домовленість про повернення решти авансу у сумі 9 000 доларів США до 28.11.2014 р., жодні правові підстави для зберігання відповідачкою вказаних коштів після закінчення цього строку, відсутні. За наведених обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 в цій частині.

Доводи відповідачки та її представника про те, що власником будинку, за який вона отримала від позивачки аванс, є її мати ОСОБА_4, а тому ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, є безпідставними, оскільки вказана обставина будь-яким чином не впливає на правовідносини, що склалися безпосередньо між сторонами у справі та не звільняє ОСОБА_1 (яка діяла за усним дорученням ОСОБА_4 і про що ствердили усі особи у суді 1-ї та апеляційної інстанцій) від обов»язку повернути позивачці кошти, коли підстава, на якій вони були нею набуті, згодом відпала. Не впливають на законність рішення суду в цій частині і доводи відповідачки щодо подальшого розпорядження нею отриманими від ОСОБА_3 коштами.

Також, є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідачки ОСОБА_3 не заявлялися, оскільки вони спростовуються позовною заявою останньої, за винятком зазначення цих вимог у прохальній її частині. Також вказані вимоги позивачка та її представник підтримали у суді та просили їх задовольнити.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду в частині задоволення зазначених позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За положеннями ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В обгрунтування своїх позовних вимог в цій частині ОСОБА_3 посилалась на завдані їй відповідачкою моральні страждання у зв»язку з тривалим неповерненням спірних коштів, необхідність докладати додаткові зусилля для пошуку джерел для існування та відсутність у неї роботи. Моральну шкоду визначила у розмірі 10000 грн.

Виходячи з встановлених судом обставин, зокрема, відмовою самої позивачки від придбання будинку, надання нею згоди на повернення ОСОБА_1 решти авансу у строк до 28.11.2014 р., а також у зв»язку з ненаданням ОСОБА_3 належних доказів на підтвердження своїх доводів в цій частині, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення місцевого суду щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 5000 грн. з ухваленням нового рішення у справі про відмову ОСОБА_3 в позові .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 6 жовтня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 5000 грн. скасувати та в позові ОСОБА_3 в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, судові витрати у сумі 267 грн.96 коп., понесені нею при поданні апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду 1-ї інстанції про стягнення моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :