Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання несправедливими та недійсними пунктів кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 14 червня 2013 року між нею та відповідачем укладено договір № Р20.169.73183, згідно з умовами якого вона отримала кредит у розмірі 55 573 грн строком на 48 місяців. Відповідно до умов кредитного договору, зокрема, п. 1.4 за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9000 % річних від залишкової суми кредиту, згідно з п. 1.5. за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує щомісячно плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9000 % від початкової суми кредиту. Посилаючись на те, що п. 1.5 кредитного договору є несправедливим, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просила визнати його несправедливим та недійсним з моменту укладення вищевказаного договору.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано несправедливим та недійсним з моменту укладення п. 1.5 кредитного договору від 14 червня 2013 року № Р20.169.73183. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 14 червня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено договір № Р20.169.73183, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 55 573 грн строком на 48 місяців зі сплатою 7,9000 % за користування кредитними коштами (а. с. 7-8).

Пунктом 1.5 кредитного договору також встановлено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9000 % від початкової суми кредиту.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту порушує п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки встановлює платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а також вносить істотний дисбаланс у договірні правовідносини на шкоду споживача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що встановлена банком умова договору про щомісячну комісію не порушує Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки комісія за обслуговування кредиту визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою. Крім того, позивач була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її підпис на договорі.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з того, що у спірному договорі визначено плату за обслуговування кредитом не за формулою зі змінним величинами, а чітко фіксованою сумою, що підтверджується також графіком платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

Також правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, позивач засвідчила, що надана їй банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердила своїм підписом; не оскаржувала й не порушувала питання про розірвання кредитного договору, а отже, не вважала його умови несправедливими.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович