АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/1923/15
Головуючий1інстанції:Калмикова Л.К.
Категорія: право власності Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Дергачівський РВ ГУ ДМС України в Харківській області, служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, розпорядження органу приватизації незаконним, -

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2.

В уточнених позовних вимогах просив:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 21 жовтня 1993 року комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівської міської ради на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати незаконним розпорядження органу приватизації (а.с.93-94).

Посилався на те, що 21 жовтня 1993 року комісією по приватизації державного житлового фонду Дергачівської міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження органу приватизації було видане спірне свідоцтво про право власності на житло на ім'я ОСОБА_2.(мати позивача) та ОСОБА_4 (баба позивача) в рівних частках.

Тоді як з 1989 року і по теперішній час, зокрема на момент приватизації, він був зареєстрований у вказаній квартирі, та відповідно до ст. 8 Закону України № 2482-ХІІ від червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» мав право на отримання частини квартири у власність, приватизація житлового приміщення повинна була здійснюватися з урахуванням його реєстрації у спірній квартирі.

Про приватизацію квартири та про те, що він не був включений приватизаційною комісією до складу власників дізнався лише 28 жовтня 2013 року, коли ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про його виселення, а також виселення його дружини та малолітніх дітей із спірної квартири. Вважає що строк позовної давності необхідно обраховувати з моменту коли він дізнався про порушення свого права.

На теперішній час квартира знаходиться у власності відповідача - ? частина на підставі спірного свідоцтва, та ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину № 558 після смерті ОСОБА_4, виданого 22 серпня 2013 року.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала. В обгрунтування заперечень посилалась на те, що позивач, який є її сином, у зв'язку з тривалою відсутністю при оформленні приватизації квартири 21 жовтня 1993 року учасником приватизації не став, але про приватизацію квартири йому було достовірно відомо. На теререшній час спірна квартира належить їй на праві власності в цілому - ? частина внаслідок приватизація, та ? частина успадкована нею після смерті матері - ОСОБА_4.

Третя особа - Дергачівський РВ ГУ ДМС України в Харківській області явку представника в судове засідання не забезпечив, у письмовій заяві просив справу розглядати без участі представника установи.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації вважала позов обґрунтованим.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

За приписами ч.4 ст.5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Судовим розглядом встановлено, що 21 жовтня 1993 року Виконавчим комітетом Дергачівської міської ради було видане спірне свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно цього свідоцтва комісія по приватизації державного житлового фонду Дергачівської міської ради народних депутатів посвідчила, що зазначена вище квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Дане свідоцтво видане на підставі розпорядження органу приватизації, при цьому наявна у матеріалах справи копія цього документу (а.с.75) не містить даних про номер розпорядження, дату його винесення та прізвища, ім'я, по-батькові особи яка його підписала від імені керівника органу приватизації.

На даний час квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності в цілому за ОСОБА_2 згідно дубліката спірного свідоцтва про право власності, та свідоцтва про право на спадщину №558 після смерті ОСОБА_4, виданого 22 серпня 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу І.О. Кантемир.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на приватизацію спірної квартири було порушено, оскільки на момент приватизації ОСОБА_3 був зареєстрований у вказаній квартирі, тому приватизація житлового приміщення повинна була здійснюватися з урахуванням його реєстрації у вказаній квартирі. Крім того, суд вважав, що про порушення свого права позивач дізнався лише 28 жовтня 2013 року, а тому строк позовної давності підлягає поновленню.

Такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 33, 36, 119 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1ст.33 ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч.1 ст.33 ЦПК України залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача можливе лише як результат вирішення судом такого клопотання позивача.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та незаконним розпорядження органу приватизації, позивач не поставив питання про залучення в якості відповідачів органи, якими були видані спірні документи.

Задовольняючи позов про визнання недійсним свідоцтва про право власності, суд першої інстанції на це уваги не звернув, хоча вирішив питання про права та обов'язки Дергачівської міської ради, виконавчим комітетом якої було видане спірне свідоцтво.

Що стосується позовних вимог про визнання незаконним розпорядження органу приватизації, то суд також задовольнив позов в цій частині, без з'ясування у позивача питання, яка ж установа (чи її правонаступник) повинні відповідати за цією позовною вимогою. Даних про те, ким і коли спірне розпорядження було видане матеріали справи не містять.

Відповідно до положень глави 1 розділу 5 ЦПК України суд апеляційної інстанції не має права залучати до участі у справі осіб, які не приймали участі в розгляді справи в суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскільки до участі у справі не були залучені особи про права і обов'язки яких суд вирішив питання, а суд апеляційної інстанції згідно чинного законодавства позбавлений на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі осіб, які не приймали участі у справі у суді першої інстанції, то оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, що не позбавляє ОСОБА_3 можливості у подальшому звернутись з даними позовними вимогами до суду, залучивши до участі у справі осіб, які також повинні відповідати за позовом.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді