Провадження № 2/554/987/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді - Материнко М.О.,

при секретарі - Юркіній Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", Представництва Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" у м. Полтаві про визнання кредитного договору недійсним, -

Встановив:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому прохала визнати кредитний договір № A328RG107180031 від 23.06.2013 року (заяву позичальника) укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" недійсним, як таким що укладений в наслідок помилки та омани.

На підтвердження своїх вимог вказувала, що у червні місяці 2013 року на центральному ринку м. Полтава, до неї підійшов невідомий чоловік який роздавав рекламні листівки на виготовлення меблів та запропонував їй виготовити меблі на замовлення. 23 червня 2013 року позивачу зателефонували та сказали, що прийдуть зробити заміри кухні, та в той самий день інший невідомий мені чоловік разом дівчиною як в подальшому з'ясувалося представником А-банку приїхали до мене додому, зробили необхідні обмірі та склали від руки ескіз. Уточнив у позивача які саме я хочу меблі, та порахувавши повідомили що вони будуть коштувати 15 000 грн.

У зв'язку із тим, що достатньої суми коштів у неї не було, їй було запропоновано розрахуватися з ними частинами. Пояснивши, що для цього необхідно все оформити належним чином, дівчина яка робила заміри моєї кухні замість оформлення розстрочки роздрукувала з комп'ютера який мала при собі заяву позичальника №А328RG107180031 від 23 червня 2013 року, яка по суті є кредитним договором за умовами якого, банк надає кредит у сумі 15 000 грн. строком на 36 місяців для купівлі меблів (кухні).

При цьому, вказана вище сума кредиту надавалася не напряму позивачу, а шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2. Вказана заява позичальника, не скріплювалась печаткою, а була роздрукована вже з копією печатки і підписом, тобто на вказаній заяви ніхто крім неї не розписувався та не скріплював її печаткою, що як на думку позивача суперечить нормам цивільного кодексу України щодо обов'язкових умов укладання договору між фізичними та юридичними особами. Підписавши вказаний кредитний договір майже не читаючи у зв'язку із тим що представник банку постійно її торопила при тому що текст заяви надруковано дуже дрібним шрифтом, позивач почала згідно графіку погашення кредиту, добросовісно погашати його, при цьому чекаючи на виготовлення та доставку меблів як було вказано у договорі на виготовлення меблів №P-158R від 23.06.2013 року який вона одночасно підписувала разом із кредитним договором, протягом 60 робочих днів з моменту підписання договору.

Та коли позивач почала вивчати ескіз який було складено представником банку Остапенко Л.A.. у неї виникло цілий ряд робочих питань. З метою їх уточнення, прийшла до офісу в якому підписувала кредитний договір та договір на виготовлення меблів, але там нікого крім ошуканих клієнтів не було. Останні пояснили, що замовили у них меблі , уклали кредитні договори, та меблів ніхто не бачив.

Зателефонувавши ОСОБА_2 з яким вона укладала договір на виготовлення меблів у присутності представника банку Іванюка М.І., позивач домовилася про зустріч з ним. Та на її здивування особа з якою я укладала договір та яка спонукала її до підписання кредитного договору виявилася не ОСОБА_2, а ОСОБА_5. Тобто ОСОБА_5 свідомо видавав себе за ОСОБА_2 при цьому працівник банку про це знала та розуміла що договір на виготовлення меблів з особою не уповноваженою підписувати такий договір нічого не вартий не зважаючи на це умовила її укласти кредитний договір.

Зустрівшись із ОСОБА_2, вона почала вимагати щоб він їй повернув 15 000 грн. а вона їх сплатила банку, та ОСОБА_2 відмовився це робити але погодився взяти усі її зобов'язання перед банком на себе. Тобто замість неї сплачувати кредит. Працівник банку взяв оригінали документів (договорів, скарг, відповідей інспекції питань захисту прав споживачів та інше) та замість оформлення додаткової угоди та заміни боржника у договорі, запропонував ОСОБА_2 написати розписку про те, що він зобов'язується погасити замість позивача кредит на протязі року, що ОСОБА_2 і зробив. Після цього мене більше банк не турбував, але приблизно у лютому 2014 року позивачу знову почали телефонувати працівники банку з вимогою погасити кредит.

У зв'язку із чим, вона була змушена звернутися до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину. В Полтавському міському управлінні УМВС України в Полтавській області їй повідомили, що таких як вона вже більше десятка, та відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження за ч. 1 та 2 ст. 190 КК України, тобто шахрайство. Чому не відкрито провадження на ОСОБА_5 та представників ПАТ "A-Банк" їй не пояснили. Пояснили що на даний час слідство триває, перевіряються зв'язки з керівництвом відділення А-банку.

Окрім того, як пояснили у міліції та встановлено на даний час слідством, громадянин ОСОБА_2 як і громадянин ОСОБА_5 ніколи не займалися виготовленням меблів, не мали ніяких станків та найманих працівників, а за допомогою працівників банку спонукали громадян до укладання кредитних договорів, отримували кредитні кошти та зникали. При цьому працівники банку про це знали, та умовляючи підписати кредитний договір розуміли, що він не тягни будь яких наслідків окрім повернення кредитних коштів з відсотками, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Представник позивача ОСОБА_6 подав до суду заяву, в якій прохав справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримував у повному обсязі.

Представник відповідача Дегтяр А.А. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, відмовити в задоволенні за безпідставністю.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що 23.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" та ОСОБА_1, було укладено кредитний договір № A328RG107180031 (заява позичальника), уклали договір на наступних умовах:

П.1 сума та валюта кредиту 15000,00 (п'ятнадцять тисяч гривень 00 коп.).

П.2 строк кредиту 36 місяців з 23.06.2013 р. по 22.06.2016 р.

П.3 відсоткова ставка (фіксована) 0,12 % річних.

П.9 кредит надається Позичальнику на наступні цілі: а) оплати/часткової оплати товару згідно з переліком (надалі - "Товар") шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФЛП ОСОБА_2.(надалі - Продавець) НОМЕР_2, у ПАТ "А-Банк", МФО 307770, код ЄДРПОУ НОМЕР_1. (а.с.9)

Відповідно до договору №158R від 23.06.2013 ОСОБА_8 - замовник, та ФОП ОСОБА_2 уклали договір про наступне: п.1.1 виконавець зобов'язується доставити і передати у власність замовника товар, а замовник у відповідності з умовами договору оплатити та прийняти товар, вказаний в п.1.2 "Специфікація". (а.с.10).

Відповідно до рахунка-фактури №бн від 23.06.2013, продавець - ФЛН ОСОБА_2,покупець - ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_3, найменування товару - кухня, ціна - 15 000 грн. (а.с.9, зворотній бік )

Згідно відповіді Слідчого відділу Управління МВС України в Полтавській області від 15.07.2014 р. №5/14/081, в ході проведення досудового слідства встановлено, що ФОП ОСОБА_2, зловживаючи довірою ОСОБА_1 перебуваючи в приміщені, розташованому за адресою АДРЕСА_1, шляхом шахрайства, під приводом виготовлення меблів, спонукавши ОСОБА_1 оформити кредит в ПАТ "А-Банк" заволодів коштами останнього в сумі 15.000 гривень. (а.с.13)

Відповідно до узагальнення практики розгляду судами цивільних справ

про визнання правочинів недійсними Верховного суду України, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Доказів щодо навмисного введення позивача в оману суду не надано.

Ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зазначеними нормами цивільного законодавства встановлено, що недійсність правочину може мати місце лише в тому випадку, коли на момент вчинення правочину його зміст не відповідав чи суперечив вимогам законодавства.

Крім того, у відповідності до ст. 215 ЦК України та п.8 постанови Пленуму Верховного суду №9 від 06.11.2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог встановлених ст. 203 ЦК України.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним до кредитного договору не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 213-215,218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", представництва публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" в м. Полтаві про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до aпеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяМ. О. Материнко