Справа № 128/1088/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2015 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Воробей В.М.,

та учасників процесу:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

законного представника неповнолітнього відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Вінницька районна державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, про визнання в порядку спадкування за законом права довічного успадковуваного володіння землею,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2010 року помер його батько ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, до якої зокрема входить селянське (фермерське) господарство «Світанок», яке знадиться за адресою: с. Сосонка, вул. Романенка, 97, Вінницького району Вінницької області, і право на довічне успадковуване володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 23,83 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області. Він звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою Вінницької районної державної нотаріальної контори від 06.01.2015 року № 10/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно селянського (фермерського) господарства «Світанок», створеного на підставі рішення ОСОБА_5, який помер 20 травня 2010 року.

Позивач вважає, що він, як спадкоємець, має право на спадкування, як селянського (фермерського) господарства «Світанок», так і право на успадкування права на довічне успадковуване володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 23,83 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області, що була надана ОСОБА_5 у довічне успадковуване володіння землею саме для ведення селянського (фермерського) господарства і на яку він одержав Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею від 12.06.1992 року.

В даний час у позивача виникла необхідність одержати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка належала його батьку на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 12.06.1992 року, але так як земельна ділянка була виділена батьку для ведення селянського (фермерського) господарства, за його життя не була розпайована і державний акт на право приватної власності на ім'я батька видано не було, він не має можливості одержати свідоцтво про спадщину на земельну ділянку.

В зв'язку з викладеними вище обставинами ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду та просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька право на довічне успадковуване володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 23,83 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області та належала ОСОБА_5 згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 12.06.1992 року.

В подальшому під час розгляду справи по суті позивач звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог, а саме: просить визнати за ОСОБА_1, 01.08.1989 року, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, померлого 20.05.2010 року, право постійного користування 4/5 частки земельної ділянки для селянського (фермерського) господарства, загальною площею 23,83 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області за межами населеного пункту та належала померлому згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 12.06.1992 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі за обставин, викладених у позові та заяві про зменшення позовних вимог. Суду також пояснив, що після смерті батька він бажає оформити спадкові права на земельну ділянку для селянського (фермерського) господарства, загальною площею 23,83 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області за межами населеного пункту та належала померлому згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 12.06.1992 року. Він в передбачений законом строк після смерті батька звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Він зменшив свої позовні вимоги і просить визнати за ним право на користування 4/5 частки вказаної земельної ділянки, оскільки його 2 брати та сестра відмовилися від своїх часток у спадщині на його користь, його мати також відмовилася від своєї частки на його користь, а 1/5 частки залишається його неповнолітньому брату ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_2, який являється неповнолітнім, та його мати ОСОБА_3, як законний представник неповнолітнього, в судовому засіданні позовні вимоги визнали, просили їх задовольнити, оскільки не заперечують щодо визнання за ОСОБА_1 право на користування 4/5 частки вказаної земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області та представник третьої особи Вінницької районної державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, попередньо через канцелярію суду подавали заяви про розгляд справи у їх відсутність. При цьому зазначили, що при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, попередньо через канцелярію суду від представника за довіреністю ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, не заперечує проти зменшених позовних вимог.

Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 20.05.2010 року помер батько позивача ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 174431 від 08.07.2010 (виданого повторно) (а.с.20).

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІV-АМ № 269242 від 15.08.1989 року (а.с.18).

15.07.1997 року було зареєстроване Селянське фермерське господарство «Світанок», яке знаходиться в с. Сосонка, Вінницького району Вінницької області, керівник якого ОСОБА_5, про що свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності-юридичної особи, яке видане Вінницькою райдержадміністрацією від 15.07.1997 року (а.с.16).

Як вбачається із Статуту Селянського (фермерського) господарства «Світанок» головою СФГ є ОСОБА_5 (а.с.12-15).

Згідно розпорядження Вінницької районної ради народних депутатів від 01.06.1992 року № 10 «Про видачу державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею» вирішено затвердити та видати ОСОБА_5 Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею 23,83 га (а.с.30).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів від 25.03.1992 року № 76 ОСОБА_5 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 25,0 га з земель запасу ОСОБА_4 сільської ради народних депутатів (а.с.31).

На підставі рішення Вінницької районної Ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області ОСОБА_7 РСР від 23.04.1992 року ОСОБА_5 видано тимчасовий державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, відповідно до якого йому надається право у довічне успадковуване володіння 23,83 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.7-10).

Як вбачається із листа Вінницької районної ради народних депутатів Вінницької області від 29.12.1992 року, рішенням IX сесії 21 скликання Вінницької районної Ради народних депутатів (23 квітня 1992 року) ОСОБА_5 надано в постійне користування 23,83 га землі із земель запасу ОСОБА_4 сільської Ради народних депутатів. 25 листопада 1992 року рішенням президії районної Ради народних депутатів Фермерське господарство «Світанок» було зареєстроване (а.с.32).

Як вбачається із довідки, виданої виконкомом ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області від 06.04.2015 року № 210, землі фермерського господарства «Світанок» площею 23,8 га розташовані за межами населеного пункту села Сосонка Вінницького району Вінницької області (а.с.28).

10.07.2010 року позивач звернувся до Вінницької районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка міститься в матеріалах спадкової справи (а.с. 43).

06.01.2015 року державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.23), згідно якої позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно Селянського (фермерського) господарства «Світанок», оскільки нотаріус не може визначити склад спадкового майна, а саме, що Селянське (фермерське) господарство «Світанок» є цілісним майновим комплексом, створеним на підставі рішення ОСОБА_5, який помер 20.05.2010 року, то свідоцтво про право на спадщину за законом на майно Селянського (фермерського) господарства «Світанок» на імя ОСОБА_1 нотаріальна контора не може видати.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з Постановою Верховної Ради УРСР від 05 грудня 1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних з правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.

За вимогами ст.6 Земельного кодексу ОСОБА_7 РСР від 18 грудня 1990 року (в редакції станом на 15 березня 1991 року) у довічне успадковуване володіння земля надавалась громадянам ОСОБА_7 РСР для ведення селянського (фермерського) господарства, а введеним в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом України не передбачалося право довічного успадковуваного володіння землею. Згідно з ст.6 вказаного Кодексу громадяни України мають право на одержання у власність земельної ділянки, в тому числі для ведення селянського (фермерського) господарства.

Статтею 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року визначено, що успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно ст.23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства здійснюється відповідно до закону. В чинному законодавстві не передбачені механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкоємцям на праві довічного успадковуваного землеволодіння.

У відповідності до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення

У пункті 8 постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992 року встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковування або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до земельного кодексу.

За вимогами ст.22 Земельного кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право

За статтею 23 ЗК УРСР 1991 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 1218 ЦK України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначену земельну ділянку.

Так, успадкувати право, яке особа мала та яке нині законодавство не передбачає, особа не може, навіть якщо це право йменується успадковуваним володінням. Тобто те право, яке належало особі за колишнім законодавством та не було переоформлене нею в подальшому для приведення у відповідність із чинним законодавством, не може трансформуватись через спадкування таким чином, щоб спадкоємці вже набули одне з тих прав, які регулюються чинними ЦК та ЗК.

Вирішуючи спір та даючи належну оцінку обставинам справи, суд виходить з того, що батько позивача мав на праві довічного успадковуваного володіння спірну земельну ділянку, яка надавалася громадянам, які вели селянське (фермерське) господарство відповідно до Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, яким і було визначено порядок успадкування такого права володіння спадкоємцями громадянина, який вів селянське господарство.

Введеним в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом України не передбачалося право довічного успадковуваного володіння землею, а громадяни мали право на одержання у власність земельної ділянки, в тому числі і для ведення селянського фермерського господарства.

Крім того, новий Закон України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року також не містить такої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, як і

чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, та не визначає механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям на такому праві володіння, тому позивач як спадкоємець майна померлого не може набути право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки спадкодавець такого права не мав, а, отже, його права не порушені.

Враховуючи те, що на момент відкриття спадщини закони, що передбачали надання громадянам земельних ділянок у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та за яким права володіння підлягали спадкуванню, втратили чинність, а чинним законодавством не передбачено набуття такого права та порядку його спадкування, тому ці права не входять до складу спадщини, що відкрилася після смерті батька позивача, а оскільки права власності на цю земельну ділянку він не набув, тому підстав для визнання за позивачем права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування немає.

Посилання позивача у позовній заяві на Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, яким визнано неконституційними положення п.6 розділу 9 «Перехідні положення» в частині щодо втрати громадянами після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, не впливає на висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки за рішенням Конституційного Суду України за громадянами зберігається право щодо переоформлення раніше наданого їм права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку, яке може бути ними реалізоване за життя.

В заяві про зменшення позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на п.10 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Також в заяві про зменшення позовних вимог позивач зазначає п.п. «г» п.18 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Тому позивач змінив свої позовні вимоги і просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, померлого 20.05.2010 року, право постійного користування 4/5 частки земельної ділянки для селянського (фермерського) господарства, загальною площею 23,83 га, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області за межами населеного пункту та належала померлому згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 12.06.1992 року.

Однак, суд не приймає до уваги обгрунтування позовних вимог в заяві про зменшення позовних вимог, оскільки відповідно до вимог Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. Зазначене право користування чужою земельною ділянкою може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Крім того, хоч позивач і звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог, однак в даній заяві відбулася також зміна предмету позову з «визнання в порядку спадкування за законом права довічного успадковуваного володіння землею» на «визнання в порядку спадкування за законом право постійного користування 4/5 частки земельної ділянки». Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України позивач має право до початку розгляду справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а заява про зменшення позовних вимог, яка за своїм змістом містить також зміну предмета позову, була подана позивачем під час розгляду справи по суті, тому вона не розглядалася і суд не надає їй правову оцінку.

Також суд не може прийняти визнання відповідачем ОСОБА_2 позову, так як таке визнання суперечить закону.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування за позивачем, оскільки права позивача порушені не були. Рішення суду не позбавляє позивача можливості скористатися в подальшому своїм правом на приватизацію земельної ділянки.

На підставі викладеного та керуючись Земельним кодексом УРСР 1990 року, Земельним кодексом України 1992 року, Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 1991 року, Законом України «Про фермерське господарство» від 2003 року, постановою Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992 року, ст.125 ЗК України, ст.ст.15, 1218, 1225 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 31, 57, 60, 74, 88, 158, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Вінницька районна державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, про визнання в порядку спадкування за законом права довічного успадковуваного володіння землею відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Ю.Ф. Карпінська