Єдиний унікальний номер 725/6761/14-ц
Номер провадження 2/725/1544/14
26.03.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючого судді Войтун О. Б.
при секретарі Ільєвській О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання подружжя , -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання подружжя.
Посилалася на те, 17 вересня 2005 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис за №1591. Від шлюбу у них є один малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Під час сімейного життя склалися обставини, за яким подружжя вимушено проживати окремо. Так, відповідач з серпня 2014 року працює та проживає в м.Тернопіль, в орендованій квартирі, а вона разом із сином зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1.
Зазначила, що вважає за необхідне на період окремого проживання встановити режим окремого проживання подружжя, проте ОСОБА_3 на це не погоджується.
Просила встановити режим окремого проживання між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримав.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 17.09.2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яка наявна в матеріалах справи (а.с.4).
Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).
Як видно з довідки КЖРЕП №9 №2689 від 13.11.2014 року, позивач ОСОБА_4 та її малолітній син зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, однак, зі слів позивачки проживає в м. Тернопіль, де працевлаштований.
Зазначена обставина відповідачем будь-якими доказами спростована не була.
Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Сімейного кодексу України.
Так, у відповідності до ч.1 ст.119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дитини дружини і чоловіка проживати спільно.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.
Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.
Згідно ст.120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму.
Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.
У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі.
Суд також враховує положення ст.56 Сімейного кодексу України, згідно яких дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Як було встановлено судом, сторони на даний час дійсно спільно не проживають, відповідач ОСОБА_2 проживає в іншому місті, шлюб між ними не розірвано, спільного господарства вони не ведуть, а тому суд приходить до висновку про достатність законних підстав для встановлення режиму окремого проживання подружжя.
При цьому, суд зауважує, що встановлення такого режиму проживання не призведе до порушення будь-яких законних прав та інтересів відповідача, оскільки не припиняє прав та обов'язків подружжя, а також не призведе до обмеження його батьківських прав по відношенню до дитини.
Суд також зазначає, що встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, практиці Верховного Суду України, висловленій у постанові Пленуму № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не порушує права подружжя. Інститут сепарації є юридичним закріпленням одного з проявів права кожного з подружжя на особисту свободу. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Володіючи правом на особисту свободу, він може вимагати сепарації і тоді, коли другий з подружжя не бажає подавати спільну заяву про сепарацію або заперечує проти неї. Кожен з подружжя може змінити своє місце проживання, не підтримувати жодних зв'язків із своїм чоловіком чи дружиною.
Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.119, 120 Сімейного кодексу України, ст.ст.8, 61, 88, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання подружжя задовольнити.
Встановити для подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 режим окремого проживання.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун