Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Максимчук З.М., Григоренко М.П.,

секретар Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2015 р. позов ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено частково : стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ „Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 190 242,84 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду 1-ї інстанції про те, що сторонами було погоджено строк позовної давності у пять років, є невірним та не відповідає фактичним обставинам справи.

Він не ознайомлювався і не погоджував Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") ("Стандарт"), які позивач додав до матеріалів справи і на які він покликається, а при отриманні кредиту він заповнював заяву, у якій зазначено: технологія кредитування "Просто кредит", а не «споживчий кредит фізичним особам ("Розстрочка") ("Стандарт")», тобто погоджувався з іншими Умовами і правилами, ніж ті, на які посилається позивач і з якими його не ознайомлювали та які він не підписував.

Також вказує, що у його заяві позичальника не зазначено щодо домовленості сторін про збільшення строку позовної давності, а тому позивачем пропущено строк позовної давності, який сплив у 2013 році. Така позиція викладена і у постанові ВСУ від 11.03.2015р. №6-16цс15.

Заява про надання кредиту також не може вважатися договором приєднання, так як відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Крім того, незаконним є стягнення двічі пені за порушення зобовязань, а саме : 30500,00 грн. фіксованої та 16564,16 грн. відсоткової складової, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення. Просить рішення змінити та у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк"

_________________________________________________________________________________________________________________

Справа№569/2338/15-ц Головуючий суддя 1 інстанції : Бердій М.А.

Провадження №22-ц787/2125/2015 Суддя-доповідач : ОСОБА_2

відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2006 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк") та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № DNH4KP81990230, за умовами якого банк надав позичальнику

споживчий кредит у сумі 34 238,08 грн., строком на 24 місяці, (щомісячний платіж 1834,71 грн.), з відсотковою ставкою 2,09% в місяць, і з кінцевим терміном повернення - до 04.04.2008 року ( а.с. 5).

У заяві позичальника ОСОБА_1 зазначено, що він зобов»язується повернути суму кредиту, процентів, комісію відповідно до заяви та Умов; згідно з п. 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобов»язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6.00 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Також вказано, що він ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, виражає свою згоду, що ця заява разом із запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір.

Сторонами не заперечується, що відповідач отримав кредитні кошти у вказаній сумі для придбання побутової техніки, шляхом перерахування їх на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП ОСОБА_3, однак вищевказані умови договору не виконав та кошти в обумовленій сторонами сумі, банку не повернув.

13.02.2015 р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка станом на 08.01.2015 року складала 348 347,31 грн., з яких: 30 292,31 грн. заборгованість за кредитом; 112 386,37 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 188 604,47 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 16 564,16 грн. штраф (процентна складова).

На підтвердження своїх позовних вимог банком суду надано заяву ОСОБА_1 від 04.04.2006р., Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та розрахунок заборгованості з 04.04.2006 р. по 08.01.2015 р. (а.с.4-9).

Відповідно до положень ст.ст. 10,11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до вимог статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з п.5.5 доданих банком до позовної заяви Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки встановлені сторонами у пять років.

Проте, ОСОБА_1 зазначає, що під час написання ним заяви до банку та отримання кредиту, він не ознайомлювався з Умовами споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") ("Стандарт"), на які посилається позивач у даній справі та їх не підписував, оскільки підписував Умови про надання кредиту «технологія кредитування Просто кредит». Тобто, інші Умови і правила, ніж ті, на які посилається позивач, а тому позовні вимоги банку до нього про стягнення заборгованості, що вникла внаслідок порушення ним Умов кредитування, доданих до позовної заяви, є безпідставними, також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними вимогами.

Колегією суддів встановлено, що 05.05.2010 року Рівненським міським судом був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ "Приватбанк" 166 809,41 грн. заборгованості за вказаним кредитним договором.

З оглянутих апеляційним судом матеріалів витребуваної цивільної справи №2н-479/10 за заявою ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про видачу судового наказу вбачається, щоухвалою Рівненського міського суду від 08.06.2010р. було задоволено заяву ОСОБА_1 від 03.06.2010 р., скасовано вказаний судовий наказ та роз»яснено право ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення до суду з відповідним позовом.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами першою, пятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ, відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України, є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Відповідний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-214цс14).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк", суд 1-ї інстанції виходив із того, що строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом не сплив, оскільки був перерваний зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу. Крім того встановив, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань наявна заборгованість за кредитним договором, яка підлягає до стягнення в судовому порядку та застосував норми ч.3 ст. 551 ЦК України в частині зменшення розміру пені.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що пунктами 5 та 6.6 Умов, що містяться у справі №2н-479/10 та у даній справі, встановлено п»ятирічний термін позовної давності по вимогахпро стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки.

Також, у них зазначено однакову технологію кредитування : ("Розстрочка") (Стандарт), а не «Просто кредит», як зазначено у заявах ОСОБА_1 про надання кредиту і які є ідентичними в обох справах.

Проте, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), додані ПАТ КБ "Приватбанк" до заяви про видачу судового наказу, містять менший перелік пунктів, в частині встановлених прав та обов»язків сторін (у т. ч., зокрема, п.3.2.3; п.4.2; п. 4.1, п.4.6, Розділ 6 Умов «Відповідальність сторін» ), істотно відрізняються від редакції Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), доданих ПАТ КБ "Приватбанк" до позовної заяви у даній справі ( п.3.2.3, п.4.1, п.4.2, Розділ 5 Умов «Відповідальність сторін»).

З наданого позивачем суду розрахунку заборгованості у справі №2н-479/10 станом на 11.02.2010 р. (проведеного на підставі Умов, що є у її матеріалах) вбачається, що він не співпадає з встановленим розміром та порядком нарахування штрафних санкцій, визначених Умовами та розрахунком заборгованості, що є у даній справі.

Крім того, в наданих ПАТ КБ «Приватбанк» Умовах, що є в обох справах, пункти 4.2 за своїм змістом відрізняються як між собою, так і від змісту п.4.2, зазначеного у заяві, підписаній ОСОБА_1

Виходячи з встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що саме з вказаними Умовами надання кредиту ОСОБА_1 був ознайомлений та саме вони були погоджені сторонами при підписанні ними 04.04.2006 року заяви позичальника №DNH4KP81990230.

Згідно з вимогами ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За положеннями ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте, як в Умовах, що є у справі № 2н-479/10, так і в Умовах, що містяться у матеріалах даної справи, відсутній підпис ОСОБА_1, отже не можна вважати, що між сторонами був укладений правочин саме на таких умовах, у тому числі і в частині погодження ними п»ятирічного строку позовної давності.

Не містить такої домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності і заява позичальника, також відсутні докази, що такий строк змінювався в подальшому.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи та вимоги ст.257 ЦК України, строк позовної давності щодо звернення з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP81990230 від 04.04.2006 р., із врахуванням подання 29.04.2010 р. банком заяви про видачу судового наказу, закінчився 29.04.2013 року.

20.03.2015 р. відповідачем було подано до суду заяву про застосування позовної давності ( а.с. 22).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Оскільки з даним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 13.02.2015 року, тобто, з пропуском встановленого законом строку, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову ПАТ КБ «Приватбанк» в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 -314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року скасувати.

В позові Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.04.2006 р. № DNH4KP81990230 у розмірі 348 347,31 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Судді: