Справа № 465/8649/13 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/40/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Шеремети Н.О.,

секретар - Матяш С.І.,

з участю відповідача - ОСОБА_5,

прокурора - Лящука Т.І.,

представника позивача - Котис М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2013 року у справі за позовом ЛКП «Затишне» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Просив стягнути з відповідачів в користь позивача 4 033,11 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2013 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ЛКП «Затишне» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 4033 грн.11 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 114, 70 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційною скарги посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції при постановленні рішення не враховано акт-претензію від 04 вересня 2013 року про неналежне надання послуг позивачем

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2013 року скасувати та справу направити на новий розгляд в іншому складі суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_5 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, заперечення представника позивача ОСОБА_3 в обгрунтування мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

За приписами п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідно до якої відповідачі зобов»язані сплачувати кошти за утримання будинку та прибудинкової території, оскільки відповідно до ст.11 ЦК України зобов»язання виникають лише з підстав передбачених законодавством, зокрема з угод, а також з дій громадян, організацій, які в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов»язки, а між сторонами фактично виникли цивільно-правові відносини.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 проживають у квартирі АДРЕСА_1, яка є їх власністю. Зазначений будинок знаходиться на обслуговуванні ЛКП «Затишне», яке надає відповідачам послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

04 вересня 2013 року позивач ЛКП «Затишне» звернулося з позовом в суд до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2011 року по лютий 2013 року на загальну суму 4033 грн. 11 коп., з яких 2037 грн. 50 коп. - заборгованість по утриманню будинку та 1995 грн. 61 коп. - заборгованість по оплаті за подачу холодної води.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_5 позов визнав частково, зокрема вважає, що має сплачувати лише за вивезення сміття та освітлення місць загального користування, хоча жодних договорів про надання цих послуг не укладав. Інші послуги, про стягнення боргу за які позивач подав позов, позивачем взагалі не надаються і тому такі не підлягають до оплати.

Що стосується подачі холодної води, то такою він користується, однак між ним та членами його сім»ї з однієї сторона та ЛМКП «Львівводоканал» з іншої сторони договір на постачання холодної води не укладався, а відтак і ці послуги за вимогою ЛКП «Затишне» оплачувати не слід.

Як вбачається з матеріалів справи та стверджено позивачем, тариф на послуги з утримання будинку та прибудинкової території складається з витрат: на вивезення твердих побутових відходів, на дератизацію, на обслуговування системи водопостачання та водовідведення, обслуговування димовентиляційних каналів, обслуговування поточного ремонту, освітлення місць загального користування, прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами дійсно не укладено договору про надання послуг з постачання холодної та гарячої води на підставі Типових договорів.

Проте посилання відповідачів на відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг, не звільняє перших від відповідальності за оплату цих послуг, виходячи з наступного.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону №1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч .1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст.642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п.3 ч.2 ст.21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч.1 ст. 630 ЦК України, ст.ст.19-21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст.19, 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року.

А відтак, виходячи з системного аналізу вище перелічених норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність між споживачами (відповідачами) та виконавцем житлово-комунальних послуг (позивачем) договору про надання цих послуг, укладеного у письмовій формі, не звільняє споживачів від обов'язку оплачувати отримані та спожиті житлово-комунальні послуги.

Оскільки квартира, в якій зареєстровані відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 належить їм на праві приватної власності, то вони зобов'язані вносити плату за надання послуг з утримання будинків та споруд і прибудинкових територій та надання послуг з постачання холодної води.

В той же час, відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2011 року між ЛМКП «Львівводоканал» та ЛКП «Затишне» було укладено договір № 508211 про надання послуг з водопостачання та водовідведення між виробником цих послуг та виконавцем послуг (а.с.96-97). Відповідно до п.10.1 даного договору, даний договір набуває чинності з 01 жовтня 2011 року та діє строком на один рік, тобто до 01 жовтня 2012 року. Доказів про надання послуг з постачання холодної води та укладення договору в інший період суду не надано. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає до задоволення за період з 01 жовтня 2011 року до 01 жовтня 2012 року. Заборгованість відповідачів за постачання холодної води за цей період складає 1386 грн. 51 коп.

Відповідач пояснив, що послуги з вивезення сміття та освітлення місць загального користування надаються, в цій частині позов визнав, а відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позов у цій частині слід задовольнити і стягнути з відповідачів заборгованість саме за ці послуги, яка за спірний період складає 1407 грн. 09 коп.

Із ст. ст. 541, 543 ЦК України вбачається, що солідарний обов»язок виникає у випадках, встановлених договором або законом. У разі солідарного обов»язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов»язку частково або в повному об»ємі як від всіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Позивач пред»явив позов про стягнення суми боргу із всіх боржників солідарно, відповідачі такої вимоги не спростували, а відтак, колегія суддів вважає, що і в цій частині позовні вимоги слід задовольнити.

Оскільки ж, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів щодо належного надання інших житлового -комунальних послуг, які є складовою тарифу з утримання будинку та прибудинкової території АДРЕСА_1, то колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин, а відтак і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Внаслідок цього суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 314 ч. 2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2013 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ЛКП «Затишне» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 2 793 (дві тисячі сімсот дев»яносто три ) грн. 06 коп. за надання житлово-комунальних послуг, з яких:

1386 (одна тисяча триста вісімдесят шість) грн. 51 коп. - заборгованість за постачання холодної води;

1407 (одна тисяча чотириста сім) грн. 09 коп. - заборгованість за вивезення твердих побу4тових відходів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Шеремета Н.О.