Справа № 464/2956/15-ц
пр.№ 2/464/999/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2015 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарі Калітовській А.Б.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача Репака В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львів справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору поруки недійсними,

В С Т А Н О В И В :

07.04.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 17.07.2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту та договір поруки. ОСОБА_3 вважає, що договір про надання кредиту не відповідає вимогам закону, не грунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням права ОСОБА_3 як споживача фінансових послуг. Вона також посилається на те, що банк не виконав обов'язку щодо надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості, чим ввів її в оману. Крім того, банк не мав права надавати кредит фізичній особі у валюті. Тому ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та договір поруки.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. При цьому представник позивача посилалася на те, що укладений позивачкою кредитний договір не відповідає вимогам закону, оскільки є дискримінаційним та несправедливим по відношенню до неї. Також представник позивачки посилалася на те, що банком не було надану всю інформацію щодо кредиту. Тому представник позивачки просила позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на його безпідставність. Представник відповідача пояснив, що банком під час укладання договору було дотримано всі вимоги чинного законодавства, позивачці було надано всю необхідну інформацію з приводу умов надання кредиту, прав та обов'язків сторін, загальної вартості кредиту та відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов'язків по договору. Тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

17.07.2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно п.п. 1.1 якого банк надав позивачці кредит у сумі 10500,00 доларів США. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 17.07.2008 року укладено договір поруки між банком та чоловіком позивачки - ОСОБА_4

На підставі вищезазначеного кредитного договору позивачка отримала від банку кредит у сумі 40500 доларів США за умови сплати відсотків та інших передбачених договором платежів, з кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 17.07.2023 року.

Як видно з позовних вимог, позивачка просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту як такий, що не грунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням права позивачки як споживача фінансових послуг, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, його сукупної вартості. Разом з вказаним договором, позивачка просить визнати недійсним і договір поруки.

Вирішуючи позов суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Статтєю 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Однак, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно змісту ч. 3 ст. 533 цього Кодексу, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право банку на підставі банківської ліцензії на здійснення банківських операцій, в тому числі - розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення оспорюваного договору банк мав банківську ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями. Тому посилання позивача на відсутність у банку повноважень щодо надання кредиту в іноземній валюті не відповідають дійсності.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Позивачка стверджує, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту їй не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивачка посилається на те, що ненаданням вказаної інформації позивачка була введена в оману щодо дійсних умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачка не надала доказів того, що не була належним чином повідомлена про всі умови договору та була введена в оману. Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту від 17.07.2008 року, позивачці було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупну вартості договору. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. В додатках № 1 та № 2, що є невідємною частиною оспорюваного договору, зазначено розмір всіх додаткових витрат, пов'язаних з виконанням договору, а також графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту. В п. 9.2 договору зазначено, що позичальник підтверджує, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки і погоджується з ними.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений договір про надання споживчого кредиту був добровільно підписаний, а відтак, позивачка погодилася зі всіма вказаними істотними умовами, про що свідчить її підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього. Тому доводи позивачки про введення її в оману у зв`язку з нероз`ясненням банком перед укладенням договору про всі умов та необхідні платежі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачці було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать її підписи на договорі та додатках.

Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним.

Посилання представника позивачки на застосування банком невірного розрахунку вартості кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним кредитним договором та погодженим з позивачкою графіком погашення наданого кредиту, наведеного у додатку № 2 до договору.

Вирішуючи позовну вимогу щодо визнання недійсним договору поруки, суд виходить з того, що договір поруки є похідним від договору надання споживчого кредиту. Під час розгляду позову не виявлено підстав для визнання недійсним кредитної угоди, а отже договір поруки не може бути визнаний з тих самих підстав.

Крім того, договір поруки укладено між банком та чоловіком позивачки - ОСОБА_4 Останній має можливість самостійно звернутися до суду з позовом щодо укладеного ним договору, а позивачка не надала суду документів, що підтверджують її повноваження для звернення до суду в інтересах свого чоловіка. Позивачка не є стороною у договорі поруки, тому позбавлена права на звернення до суду від свого імені з вимогою про оспорювання цього договору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 230, 524, 533, 627, 638, 1054 ЦК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 10, 11, 27, 59, 60, 78, 88, 137, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору поруки недійсними - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий :