АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4798/15 Головуючий 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_2.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2013 року представник позивача звернувья до суду з позовом, у якому,з урахування уточнень позовних вимог, просив в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 04.04.2011 року р.№ 1137 (з подальшими змінами), укладеного між позивачем та відповідачами на суму 579 200 гривень, звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за позивачем право власності на вказану квартиру та виселити відповідачів з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.04.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошей, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7 за реєстровим № 1137. 04.04.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в забезпечення виконання договору позики укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_2. 04.04.2012 року до договору були підписані зміни, відповідно до яких відповідачі отримали в позику грошові кошти у розмірі 289 600 гривень, що на момент укладення договору складало еквівалент 36 200 доларів США та сторонами було встановлено порядок повернення грошових коштів.

Як на підставу зазначених вимог представник відповідача зазначає, що відповідачі умови договору позики не виконують, грошові кошти не повертають, тому позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. ( т.1 а.с.2-5, 127-131).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 04.04.2011 року, р.№ 1137 (з подальшими змінами), укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3. ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7 на загальну суму 579 200 (п'ятсот сімдесят дев'ять тисяч двісті) гривень, що складається з основної заборгованості у розмірі 289 600 гривень, суми штрафу за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 289 600 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 04.04.2011 року, р. № 1140 (з подальшими змінами), укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7, а саме на двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,4 кв.м, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1. Виселино без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, судовий збір у розмірі 3 441 гривень, тобто по 1147 гривень з кожного.

Ухвалою суду від 08.01.2014 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2013 року, вказавши суму заборгованості за договором позики 04.04.2011 року, р.№ 1137 (з подальшими змінами), укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3. ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7 у розмірі 506 780 грн., що складається з основної заборгованості у розмірі 289 600 гривень, суми прострочення виконання зобов'язання у розмірі 217 180 гривень ( т.1 а.с.213)

Додатковим рішенням від 08.01.2014 року внесено в резолютивну частину рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2013 року вартість предмету іпотеки, а саме двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1, загальною площею 55,4 кв.м. - 359 281 гривня ( т.1 а.с.216)

Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2013 року, відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 зазначає, що відповідно до п.1 договору позики від 04.04.2011 року вони отримали від позивача у позику 205 368,00 грн., що еквівалентно 25800,00 доларів США , з яким ними повернуто 8577,00 доларів США, таким чином сума заборгованості на день ухвалення судом рішення становить 17223,00 доларів США та становить 137663,44 грн..

Відповідач зазначає, що сторонами також укладавсь Договір про внесення змін № 1 до договору позики від 04.04.2011 року відповідно в п.1 умов якого вказано,що позикодавець передає, а позичальник отримує грошові кошти у сумі 289600,00 грн., що еквівалентно 36200,00 доларів США, однак в матеріалах справи відсутній будь-який документ, який підтверджує факт отримання зазначених коштів, отримання яких відповідачами заперечується , що у відповідності до вимог ч.2 ст. 1047, ст. 1046 ЦК України свідчить про неукладеність Договору про внесення змін № 1 до договору позики. Також зазначає на невірне визначення судом першої інстанції розміру наявної заборгованості перед позивачем за зазначеним договором . Також , з посиланням на вимоги ст. 589 ЦК України .зазначає. що порушення забов»язань за договором позики не тягне за собою права власності позивача на зазначену квартиру .

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року,апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена. Рішення Київського районного суду м.Харкова від 04 грудня 2013 року скасовано та позивачу відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог ( т.1 а.с.309-313).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 квітня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_4 задоволена частково. Зазначене рішення суду апеляційної інстанції скасовано а справа передана на новий розгляд до апеляційного суду.

Скасовуючи вказане рішення апеляційного суду , суд касаційної інстанції зазначив, що встановивши, що сума коштів, яка була надана в позику і повернення яких забезпечувалось іпотекою становить 26200 дол. США, а сума неповернутого боргу-26346 доларів США, тобто більше 2/3 частин основного боргу, а з урахуванням пені заборгованість складає 35025 дол. США і фактично майже дорівнює розміру переданих за договором позики коштів, повернення яких забезпечувалось іпотекою, висновок апеляційного суду щодо врахування співмірності боргу із вартістю квартири є алогічним, оскільки іпотекодавець погодивсь забезпечити виконання в такому розмірі шляхом передачі в іпотеку квартири ( т.2 а.с.35-36).

Представник позивача в судове засідання 03.12.2015 року не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи , про що свідчить його розписка ( т.2 а.с. 146), про причини неявки суд не повідомив, в судовому засіданні 26 листопада 2015 року проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Позивач, у відповідності до вимог ч.5 ст. 76 ЦПК України також вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

За таких обставин, судова колегія , у відповідності до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України , вважає за необхідне розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_5 , який також є правонаступником ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справив апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи повністю позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем розміру заборгованості та наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки ,шляхом визнанні за позивачем права власності на зазначене вище іпотечне майно та виселення відповідачів з вказаної квартири.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Так судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на підставі укладеного між позивачем, в особі свого представника ОСОБА_8 та відповідачами нотаріально посвідченого договору позики від 04.04.2011 року, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 отримали грошові кошти у розмірі 205 368 гривень, що еквівалентно 25 800 доларів США зі строком повернення 04.04.2013 року ( пункти 1 та 4 умов вказаного договору) ( т.1 а.с.12-13).

Відповідно до укладеного 04.04.2012 року між позивачем в особі свого представника ОСОБА_8 нотаріально посвідченого договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору позики від 04.04.2011 року року ,за умовами якого позикодавець передає у власність позичальників, а позичальники прийняли солідарно валютні цінності в розмірі 289600,00 грн., що еквівалентно 36200.00 доларів США з щомісячним повернення відповідно до графіку в еквіваленті 800 доларів США відповідно до графік погашення позики: по 800 доларів США щомісячно, а 04.04.2013 р. повернення 27400 доларів США, а інші умови договору залишились без змін (пункт 1 умова договору) (т.1 а.с.14).

04.04.2011 року між позивачем, в особі представника ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в забезпечення виконання зазначеного договору позики укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності належна їй на праві власності та відповідно до умов якого сторони визначили вартість вказаної квартири в розмірі 205368,00 грн. (т.1 а.с. 15-16).

04.04.2012 року внесені зміни та доповнення до іпотечного договору від 04.04. 2011 року та п. 1 вкладено у редакції, в якій зазначено, що іпотекодавець отримала від іпотекодержателя валютні цінності на суму 289 600 грн. (що складає 36200 доларів США та зазначені строки виконання юов'язання, які є аналогічними зі строками зазначеними у доповненні до основного договору позики ( т.1 а.с.17).

Дійсність вказаних договорів відповідачами в межах вказаної справи не оспорена та на сьогоднішній день вони є дійсними.

Доказів, які б свідчили про неотримання відповідачами грошових коштів за додатковою угодою , відповідачі не надали.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність у відповідачів забов»язань за договором позики в розмірі 289 600 грн., що еквівалентно 36300,00 доларів США.

Між тим, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції та відповідно залучених до матеріалів справи 11.02.2015 року оригіналів розписок та чеків , дійсність яких позивачем не спростована , судовою колегією встановлено, що відповідачі свої боргові зобов»язапння виконували та щомісячно повертали грошові кошти представнику позивача ОСОБА_8, який отримав 04.04.2012 р. - 600 доларів США; 11.05.2012 р. - 800 доларів США; 07.06.2012 р. - 950 доларів США; 14.07.2012 р. - 950 доларів США; 14.08.2012 р. - 900 доларів США; 11.09.2012 р. -950 доларів США; 14.10.2012 р. - 900 доларів США; 09.11.2012 р. - чек на 3320 грн. (415 доларів США); 29.12.2012 р. - чек на 5700 грн. (713 доларів США); 14.01.13р. - чек на 4100 грн. (513 доларів США); 11.0211.02.2013 р. - два чека на загальну суму 4100 грн.(513 доларів США); 12.03.2013 р. - по розписці ОСОБА_8 повернуто 850 доларів США; 03.04.2013 р. - 800 доларів США, а всього 9854 долари США, що становить 78763 грн. ( т.1 а.с.280-290).

Вказані обставини свідчать про те, що відповідачі не повернули позивачу 26346 доларів США, що складає 210583, 58 грн. за курсом НБУ долара до гривні 7,993).

Позивачем на адресу відповідачів 26.04.2013 року було направлено письмову вимогу про виконання взятих на себе за договором позики зобов'язань (т.1 а.с. 18).

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином й у визначений строк відповідно до вказівок закону по договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання та одностороння зміна мов договору не допускаються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно п. 4 умов вказаного Договору позики простроченням виконання зобов'язань за договором позики рахується як недотримання строку остаточного повернення, так і прострочка будь-якого : поточних повернень, більше ніж на п'ять днів. Окрім того, встановлено, що у разі простроченні виконання зобов'язання повернення позики має бути виконано шляхом звернення стягнення на майно, що є предметом іпотечного договору.

Згідно до вимог п.3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом,зокрема : сплата неустойки.

В пункті 7 умов вказаного договору позики сторони визначили,за прострочення виконання свої зобов»язань Позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 1% від всієї суми за кожен день прострочення ,починаючи з шостого дня.

Таким чином, розмір пені штрафу за період з 10 квітня 2013 року по 12 травня 2013 року ( вимоги позивача) складає 8694, 18 доларів США, що складає 69492, 58 грн. (263346 доларів США х 1% х 33 дні прострочки)

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що станом на 12 травня 2013 року відповідачі мали заборгованість за договором позики в розмірі 35040, 18 доларів США, що становить 280076, 16 грн., а не 506780,00 грн. як це визначив суд першої інстанції.

У п. 12 умов зазначеного вище Договору іпотеки від 04.04.2011 року (з подальшими змінами) міститься застереження , яким сторони домовились про такі можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки, як : набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержателем та продажу предметі іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Сторони також домовились, що у разі набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, або у разі продажу Іпотекодержателем предмету іпотеки, всі мешканці зобов»язані звільнити предмет іпотеки протягом одного місяця. При цьому, вказаний пункт умов іпотечного договору передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки у зазначені способи в позасудовому порядку ( т.1 а.с.16).

Відповідно до ст. 37 ч. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що іпотечне майно-вказана вище квартира була придбана відповідачем не за отримані у позивача у позику грошові кошти , а на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.09.2009 року ( т.1 а.с.7).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення , є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15 зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Відповідно до ст. 360-7 ЦК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неодноразового застосування судом ( судами) касаційної інстанції одних і тих же самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх судів України. Суди зобов»язані привести свою судову практику у відповідності із рішенням Верховного Суду України.

Згідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ч.2 ст. 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов»язана утримуватись від дій, які могли б порушувати права інших осіб, а стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Вказані вище обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності іпотечне майно - вказану вище квартиру в судовому порядку, а саме: набуття ним права володіння , користування на розпорядження нею, залежить від припинення відповідачами права користування вказаною квартирою, шляхом їх виселення з наданням іншого постійного житла.

Між тим, при зверненні у суд з зазначеним позовом, позивач просить виселити відповідачів з зазначеного житла без надання іншого жилого приміщення, що є порушенням їх встановленого Конституцією України та ст. 109 ЖК України права на отримання іншого постійного житла та у зв»язку з чим виключає можливість позивача набути право власності на вказану квартиру без надання відповідачам іншого постійного житла.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про задоволення вказаних позовних вимог позивача при відсутності підстав для їх задоволення.

Крім того, як свідчать матеріали справи, після ухвалення 04 грудня 2013 року судом першої інстанції вказаного вище рішення, а саме: 27.04.2015 року право власності на вказану вище квартиру за нотаріально посвідченим договором дарування перейшло до ОСОБА_9 (т.2 а.с.115), який не є стороною у вказаних вище правовідносинах .

Між тим, доказів, які б свідчили про недійсність зазначеного договору дарування, позивач суду не надав, що взагалі виключає можливість в межах вказаної цивільної справи вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки .

За таких обставин , рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи та вимогам вказаних норм матеріального права ( пункти 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням у справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст.303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі її правонаступника ОСОБА_5, задовольнити частково.

Скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2013 року.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_3, в особі її правонаступника ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

ОСОБА_2