Провадження № 2/638/64/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

30 листопада 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, повязаного з потребою у обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає на необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст.209 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя

Справа № 2011/19318/12

Провадження № 2/638/64/15

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до КП «Муніципальна охорона», у якій, після неоднарозових заяв про зміну та доповнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 6847,84 грн., суму середньої заробітної плати за вимушений прогул з 30.10.2012 року по 19.03.2013 року (141 день) у розмірі 8103,60 грн., відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України середню заробітну плату за затримку проведення остаточного розрахунку у розмірі 62242,54 грн., суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4305,05 грн., витрати, повязані з оплатою правової допомоги у розмірі 800 грн., моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

У судовому засіданні обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалися на обставини, викладені в позовній заяві та доповненнях до неї, вказуючи про те, що його звільнення з посади охоронника КП «Муніципальна охорона» відбулось за прогул, який він не скоював, з мотивів розправи на профспілковою організацією підприємства, не підписання колективного договору. Крім того, позивачем зазначено,, що заробітна плата йому виплачувалася у розмірі, нижчим за мінімальну в порушення ст. 95 КЗпП України, робота в неурочний час взагалі не оплачувалася. У звязку з скрутним матеріальним становищем, позивач звернувся у березні 2013 року із заявою до керівництва підприємства про зміну формулювання звільнення «за прогул без поважних причин» згідно п.4 ст. 40 КЗпП України на формулювання «за угодою сторін» відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Позивач наполягає на стягненні суми середньої заробітної плати за вимушений прогул з 30.10.2012 року по 19.03.2013 року, середньої заробітної плати за затримку проведення остаточного розрахунку, суми компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати. Витрати на правову допомогу складаються з оформлення двох довіреностей, заяв до прокуратури та суду. На думку позивача, незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у не отриманні заробітної плати, відсутності можливості користуватися та розпоряджатися вказаними грошима.

Представник відповідача ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» у судове засідання проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував, вказуючи на те, що трудовий договір між позивачем та відповідачем було правомірно припинено в строк, визначений сторонами. Відповідач виконав всі вимоги трудового законодавства стосовно остаточного розрахунку з позивачем, що підтверджено наданими доказами. Тому представник відповідача вважає, що вимоги ОСОБА_1 відносно стягнення заборгованості за затримку проведення остаточного розрахунку є неправомірними. Відповідач пройшов усі відповідні перевірки контролюючих органів, порушення трудового законодавства, на які посилається позивач, є надуманими та ґрунтуються лише на підставі його міркувань. Крім того, представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні і вимог щодо відшкодування моральної шкоди та відшкодування витрат на правову допомогу. Факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, матеріалами справи не підтверджується.

Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне.

ОСОБА_3 на підставі Наказу № 33-к від 01 липня 2010 року прийнятий на посаду охоронника ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» 01 липня 2010 року з оплатою праці згідно штатного розпису.

На підставі Наказу №215-п від 24 жовтня 2012 року за грубе порушення трудової дисципліни до ОСОБА_3 згідно з п.2 ст. 147 КЗпП України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).

30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини відповідно до Наказу № 299-к від 29 жовтня 2012 року.

28 листопада 2012 року Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу. 19 березня 2013 року ОСОБА_1 самостійно звернувся до відповідача, з письмовою заявою в якій просив змінити формулювання звільнення «за прогул без поважної причини» п. 4 ст. 40 КЗпП України на формулювання «за угодою сторін» відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України.

На підставі даної заяви та за резолюцією керівника КП «Муніципальна охорона» був складений висновок від 19 березня 2013 року та виданий Наказ № 56-к від 19 березня 2013 року «Про внесення змін до Наказу № 299-к від 30 жовтня 2012 року про звільнення ОСОБА_3 за п. 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважної причини) в частині визначення підстави розірвання трудового договору», в якому зазначено про те, що «вважати звільненим: ОСОБА_3, охоронника ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» з 30 жовтня 2012 року, не за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України, а за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України».

Проти встановлених судом вищевказаних обставин позивач ОСОБА_3 не заперечував.

ОСОБА_3 з вищезазначеним висновком та наказом ознайомлений особисто, строком припинення трудових відносин вважається 30 жовтня 2012 року, з яким позивач погодився, зауважень не мав, про що свідчить власноручно поставлений підпис.

Таким чином, суд робить висновок про те, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 підприємство «Муніципальна охорона» в особі директора ОСОБА_5 дійшли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин з підстав передбачених п. 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) шляхом внесення відповідних змін, на підставі Наказу № 56-к від 19 березня 2013 року.

До трудової книжки ОСОБА_3 був внесений відповідний запис з дотриманням вимог передбачених Наказом № 58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Так, відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, у тому числі, угода сторін.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) судами необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженими ним органом про припинення трудового договору за п. 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Враховуючи те, що між ОСОБА_3 та КП «Муніципальна охорона» була досягнута домовленість про припинення трудового договору, що підтверджується вищезазначеними наданими доказами, суд вважає, що трудовий договір між позивачем та відповідачем був правомірно припинений в строк, погоджений сторонами.

Відповідно до уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача у відповідності до статті 235 КЗпП України суму середньої заробітної плати за вимушений прогул з 30 жовтня 2012 року по 19 березня 2013 року (141 день) у розмірі 8 103, 60 грн.

Відповідно до ч. 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Суд погоджується з відповідачем та вважає, що вимоги позивача стосовно стягнення суми середньої заробітної плати за вимушений прогул є неправомірним, оскільки відповідно до норм КЗпП України, ОСОБА_3 був звільнений правомірно, з дотриманням вимог припинення трудових правовідносин.

Суд також не вбачає вини відповідача стосовно затримки видачі ОСОБА_3 трудової книжки.

Суду надані докази того, що відповідачем були прийняті всі належні засоби для видачі трудової книжки при звільненні позивача.

26 жовтня 2012 року позивач особисто був ознайомлений з повідомленням КП "Муніципальна охорона" про необхідність прибуття 30 жовтня 2012 року о 10-00 год. для документального оформлення звільнення та отримання трудової книжки і розрахунку».

29 жовтня 2012 року був виданий Наказ № 299-к про звільнення ОСОБА_3 з 30 жовтня 2012 року.

30 жовтня 2012 року будучи завідомо повідомленим про проведення документального оформлення звільнення, в зазначену дату ОСОБА_3 не зявився, трудову книжку не отримав.

Відповідно до пункту 4.2. розділу 4 Наказу № 58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Відповідач, 30 жовтня 2012 року надіслав на домашню адресу позивача повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, за вихідним № 99 від 30 жовтня 2012 року.

Письмової згоди щодо пересилання трудової книжки поштою, позивачем не надано.

31 жовтня 2012 року відповідачем було складено «Акт про відмову в підписанні документів охоронником ОСОБА_6».

Відповідач, здійснив всі необхідні дії для того щоб не порушити права позивача і виконати всі вимоги щодо недопущення затримки видачі трудової книжки.

Позивач ОСОБА_3 після уточнення позовної заяви просить суд стягнути з відповідача 55173, 44 грн. за затримку проведення остаточного розрахунку.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше вступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач, надав до суду докази, що підтверджують розрахунки з Позивачем за весь період з 2010 по 2012 рік, в тому числі розрахунок з позивачем в день його звільнення. Докази про остаточний розрахунок з позивачем в день звільнення відображені в наданих суду розрахункових листах та відомості з банківської установи від 30 жовтня 2012 року.

Позивачу при звільненні були нараховані: компенсація за невикористані дні відпустки - 820,98 грн.; доплата за нічні часи - 86,26 грн.; оплата по годинному тарифу - 953, 36 грн., а всього нараховано 1860,60 грн.

Крім того, позивачу виплачено: лікарняні - 451,44 грн., аванс - 460,00 грн., чергова виплата - 1064,58 грн., тобто, з позивачем ОСОБА_3 були здійснені остаточні розрахунки при звільненні на загальну суму - 1976,02 грн.

Наведена вище сума була перерахована позивачу на картку в банку ПАТ «ОСОБА_7 ворота», тобто з позивачем були проведені остаточні розрахунки.

Відповідно до уточненнях позовних вимог ОСОБА_3 просив суд стягнути моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. з відповідача у звязку з порушенням трудового законодавства відносно нього під час звільнення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, згідно з абз. 2 п. 5 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоровя, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для людини в психологічному аспекті, переживаннях.

Однак, всі вищезазначені критерії на підставі яких вирішується питання про наявність моральної шкоди позивачем не доведені. Суд вважає, що відповідач моральної шкоди позивачу не заподіяв. Шкода, вина, протиправність діяння та інших складових в діях відповідача відсутні.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів.

Таким чином, з врахуванням наведених обставин суд відмовляє в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 79, 88, 147, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст. 36, 116, 117, 235 КЗпП України, п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Муніципальна охорона» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя