АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач-Чобіток А.О.

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого Чобіток А.О.
суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2
при секретар і- Сірій О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-
в с т а н о в и л а:
В червні 2015 року позивач пред`явив вказаний позов до відповідача та зазначав,що з лютого по 08.09.2014 року працював у відповідача на посаді артиста оркестру Роти Почесної Варти.
08.09.2014 року його було звільнено відповідно до ст.36 КЗпП України.
В подальшому позивач збільшив свої вимоги і просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 20 копійок,виходячи з нарахованої заробітної плати та фактично виплаченої за весь час роботи, невиплачену заробітну плату за 6 робочих днів вересня 2014 року у розмірі 376 грн. 38 коп. та 20 грн.39 коп. недоплачених за невикористану відпустку,а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 31 741 грн.67 коп.,та у відшкодування моральної шкоди , 20 000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 452,22 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 3884,76 грн. та 500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазаначає, що судом безпідставно стягнуто заробітну плату за 6 робочих днів у вересні 2014 року,оскільки позивач без поважної причини не з`являвся в ці дні на роботі і відповідно до Табелю обліку використання робочого часу за період з 01 по 08 вересня 2014 року ці дні відмічено як прогули. Заборгованості по виплаті всіх належних при його звільненні сум не було, оскільки ці суми були перераховані йому на картковий рахунок,а моральні страждання, на які він посилається в обґрунтування відшкодування моральної шкоди викликані небажанням працювати.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб,що з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено,що ОСОБА_3 працював у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді артиста другої категорії взводу оркестру Роти Почесної Варти з лютого 2014 року по 08 вересня 2014 року.

Наказом командира військової частини за №200 від 08 вересня 2014 року його було звільнено з займаної посади відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за його заявою від 05.08.2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року було задоволено частково позов ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 і визнано незаконною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки видачі трудової книжки ОСОБА_3 ,стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8920 грн.56 коп.,а у відшкодування моральної шкоди 300 грн..

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року також було задоволено частково позов ОСОБА_3 та вирішено зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_3 належним чином оформлену трудову книжку,стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки заробітку у розмірі 7 050,00 грн.,компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 428,80 грн.,вихідну допомогу у сумі 2 158 грн.24 коп. та у відшкодування моральної шкоди 2 158 грн.24 коп..

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 в даній справі,суд виходив з того, що відповідач неправомірно не доплатив позивачу 20 коп. заробітної плати за весь період його роботи у Військовій частині НОМЕР_1 , не доплатив 20 грн. 39 коп. компенсації за невикористані ним 12 днів відпустки, не виплатив заробітну плату за 6 робочих днів у вересні 2014 року у розмірі 431,64 грн.,що спричинило йому моральні страждання, у відшкодування яких стягнув на його користь 500 грн..

Колегія суддів вважає, що суд дійшов вказаного висновку з порушенням ст.ст. 213,214 ЦПК України,без всебічного та повного з`ясування обставин справи,належним чином не перевіривши доводи та заперечення сторін.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода,обчислена,як правило,у грошовому виразі,яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Не погоджуючись з вимогою позивача щодо стягнення заробітної плати за 6 робочих днів у вересні 2014 року, представник відповідача зазначав, що ОСОБА_3 , починаючи з 26 серпня 2014 року по 08.09.2014 року був відсутній на роботі. В зв`язку з тим, що позивач надав лікарняний лист за період з 18.08 по 22.08.2014 року,йому було нараховано та виплачено вказані дні непрацездатності,будь-яких документів стосовно поважності причини відсутності на роботі з 01 по 08.09.2014 року позивачем не було надано, внаслідок чого в табелі обліку робочого часу за першу половину вересня 2014 року позивачу ці дні зазначені як прогули , а тому ці дні не було нараховано та виплачено заробітну плату.

На підтвердження вказаних заперечень суду було надано копію табелю обліку робочого часу за першу половину вересня 2014 року, листок непрацездатності від 18.08.2014 року та заявлено клопотання про допит свідків.

Проте, пославшись на те, що відповідачем не перевірялось питання причин відсутності позивача на роботі з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року, відповідних пояснень безпосереднього керівника позивача та його особистих пояснень матеріали справи не містять, акт щодо прогулу та причин відсутності на роботі позивача не складався, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати,що з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року у ОСОБА_3 мав місце прогул без поважних причин.

Колегія суддів вважає, що такий висновок не відповідає обставинам справи та вимогам закону, який регулює правовідносини,що виникли між сторонами.

Прийшовши до такого висновку,суд по суті погодився з тією обставиною, що позивач дійсно у вказаний період не був на роботі, але , на думку суду, таку відсутність не можна розцінити як прогул без поважних причин.

В такому випадку, суд повинен був навести обставини, які б свідчили про відсутність позивача на роботі у вказані дні з поважних причин, що є підставою до виплати йому заробітної плати,а також надати оцінку табелю обліку робочого часу за першу половину вересня 2014 року.

Ні в суді першої інстанції,ні в суді апеляційної інстанції доказів щодо відсутності позивача у вказаний період з поважних причин не встановлено.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що для обліку робочого часу працівників Військової частини НОМЕР_1 застосовується табель обліку робочого часу,який є основним джерелом інформації з цього питання.

Табель обліку робочого часу, наданий до матеріалів справи,оформлений належним чином і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, у встановлений строк був переданий до кадрової служби і підписаний працівником цієї служби. Оскільки табель є однією з головних підстав для нарахування заробітної плати,складання статистичної та податкової звітності,позивачу підставно не було нараховано заробітну плату за період з 01.09.2014 року по 08.09.2014 року в зв`язку з відсутністю його на роботі та не надання ним документів, які б свідчили про поважність причини такої відсутності.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 - начальник господарського відділення військової частини та відповідальна особа за складання Табелю обліку робочого часу працівників військової частини,а також ОСОБА_5 - керівник структурного підрозділу, підтвердили правильність даних відображених в Табелі обліку робочого часу за першу половину вересня 2014 року, проставляння ОСОБА_3 прогулів в період з 01 по 08 вересня 2014 року та посвідчення цих даних підписами.

Відсутність на роботі позивача у вказані дні підтвердили свідки ОСОБА_6 - начальник оркестру Почесної Варти, його заступник - ОСОБА_7 ,та ОСОБА_8 - командир військової частини.

При цьому вказані свідки звертали увагу на те, що цікавилися причиною відсутності ОСОБА_3 на роботі у вказані дні, безпосередньо телефонувавши йому, і останній їх запевняв, що він хворіє,п роте підтверджень цьому не надав, в день свого звільнення 08.09.2017 року також на роботу не з`явився, в зв`язку з чим йому не було нараховано та виплачено заробітну плату у вказаний період.

Стверджуючи, що він був присутній на робочому місці у період з 01 по 08.2014 року, позивач на спростування даних Табелю обліку робочого часу та вказаних показів свідків будь яких доказів не надав та на наявність таких не вказав, а тому колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання заробітної плати за період з 01 по 08 вересня 2014 року.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача 20 грн. 39 коп. недоплачених йому в рахунок компенсації за невикористані 12 днів відпустки з огляду на наступне.

Як зазначалось вище заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто компенсацію за невикористану відпустку у зазначеній позивачем сумі - 1438 грн.80 коп..

Як вбачається з матеріалів справи позивачу при звільненні було нараховано компенсацію за 12 днів невикористаної відпустки в розмірі 971 грн.29 коп. та перераховано на його картковий рахунок 15.09.2014 року.

Позивач не заперечує, що на час звільнення його невикористана відпустка становила 12 днів, але вважає, що при розрахунку розміру компенсації за вказані невикористані дні відпустки відповідач допустив помилку,в зв`язку з чим відбулось заниження цієї виплати на 20,39 грн. і просив стягнути цю суму.

Колегія суддів вважає,що суд першої інстанції прийшов до висновку про підставність позову в цій частині без врахування судового рішення, яким вже стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 1438 грн.80 коп. - компенсації за невикористану відпустку саме в тому розмірі,яку ОСОБА_3 зазначив в позові.

Таким чином,враховуючи суму компенсації за невикористану відпустку,яка перерахована відповідачем на картковий рахунок у розмірі 971 грн.29 коп. та суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1438 грн.80 коп.,яка стягнута на його користь за рішення суду,то позивач фактично отримав 2410 грн.09 коп., що більше ніж йому належить в два рази, в зв`язку з чим його вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованість за неправильне нарахування коштів за невикористану відпустку у розмірі 20 грн.39 коп. є безпідставними.

Враховуючи вказану обставину,а також пояснення свідка ОСОБА_9 бухгалтера Військової частини НОМЕР_1 про допущення арифметичної помилки у довідці про доходи ОСОБА_3 від 15.06.2015 внаслідок чого в довідці помилково було завищено дохід у травні 2014 року на 10 коп. з одночасним заниженням суми утриманого податку за травень 2014 року на 9 коп.,що призвело до завищення суми до видачі,зазначеної в довідці на 19 коп.,колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати,як це зробив суд першої інстанції,що мала місце недоплата позивачу нарахованої заробітної плати в розмірі 19 коп.

Фактично за період з 17.02.2014 року по 08.09.2014 року ОСОБА_3 нараховано дохід на загальну суму 17091,84 грн. з них утримано та перераховано податків в сумі 3128,13 грн.,видано через касу заробітну плату -982,11 та перераховано заробітну плату на карткові рахунки -12981,60 коп..

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відсутність заборгованості по виплаті ОСОБА_3 сум, які він просив стягнути з відповідача за цим позовом, то і відсутні підстави стягувати з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та відшкодовувати моральну шкоду.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове,яким відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Військової частини- НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове, ким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до Військової частини- НОМЕР_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі,стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -