АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/914/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Гончаренко Т. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівОхріменко Н. І. , Качана О. В.
при секретаріВосколович Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та до ОСОБА_6, за участю третіх осіб - органу опіки та піклування Звенигородської міської ради та служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив визначити місце проживання його малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним АДРЕСА_1, а також звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_8 на утримання сина відповідно до заочного рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.09.2010, мотивуючи про те, що від шлюбу з відповідачкою ОСОБА_8 він має малолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. До вересня 2012 року сторони проживали разом АДРЕСА_1, а у вересні 2012 року відповідачка ОСОБА_8 поїхала на заробітки в Ізраїль. Із зазначеного часу малолітній син періодично проживав то у нього, то в матері відповідачки - ОСОБА_6, але останнім часом вона стала погано відноситись до його сина, застосовувала фізичну силу відносно нього, перестала віддавати сина позивачу, внаслідок чого між ними виникали сварки. 28.02.2014 після повідомлення сина про його побиття бабусею позивач забрав його до себе.

Рішенням виконкому №84 від 12.03.2014 позивачу запропоновано самостійно забрати дитину, а в разі відмови - звернутися до суду. Надалі відповідачка ОСОБА_6 стала погрожувати позивачу, що стягне з нього заборгованість по аліментах, які визначив суд, однак позивач не був повідомлений про те, що у ДВС на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з нього аліментів.

Позивач вказує, що він за власні кошти купував синові одяг, продукти харчування, періодично платив за дитсадок. Відповідачка ОСОБА_8 передала виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів до ДВС для виконання безпосередньо перед своїм від'їздом за кордон - 14.08.2012.

У подальшому 21.03.2014 ОСОБА_7 отримав заочне рішення Звенигородського районного суду від 21.09.2010 згідно з нього стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів. Відразу після вказаного вище рішення виконкому щодо визначення місця проживання дитини з позивачем, ОСОБА_6, реалізовуючи свої погрози, звернулася із заявою до Звенигородського РВ УMBС про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів. 22.03.2014 постановою слідчого СВ Звенигородського РВ УМВС відповідне кримінальне провадження за №0000227 закрито у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу злочину, передбаченого ч.1 ст.154 КК України.

Оскільки малолітній син ОСОБА_9 проживає з позивачем і перебуває на його повному утриманні, позивач вважає, що стягнуті з нього аліменти будуть використані не за цільовим призначенням. Думка дитини про визначення її постійного місця проживання з позивачем була врахована органом опіки та піклування при розгляді спору між ним та відповідачем ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, однак остання не погоджується з цим рішенням та продовжує збирати різні плітки та скаржитись на позивача про неналежний догляд за дитиною, що і стало фактичною підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 18.02.2015 позов задоволено повністю - визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_7, проживаючим по АДРЕСА_1; звільнено ОСОБА_7 від сплати аліментів на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, які стягуються згідно заочного рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.09.2010.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апелянт указує на те, що позивач добровільно не сплачує аліменти на утримання сина, має непогашену заборгованість по їх сплаті. У кінці 2012 року дочка апелянта ОСОБА_8 виїхала на заробітки за кордон, сина лишила на утриманні бабусі (апелянта). Позивач своїм сином не цікавився, його вихованням не займався, дитину не утримував, апелянт не чинила перешкод позивачу у спілкуванні з сином.

Суд у оскарженому рішенні не обґрунтував, яким саме чином позивач буде утримувати дитину, оскільки позивач не має стабільних доходів. Наразі органом досудового розслідування здійснюється слідство щодо несплати позивачем аліментів. Суд не врахував показання свідка ОСОБА_11, яка працює психологом у дитячому садочку, про те, що позивач, на відміну від бабусі, не приходив у садочок до сина. Свідок ОСОБА_12, яка працює вихователем у дитячому садочку, пояснювала про те, що хлопчик ніколи не скаржився на насильство зі сторони своєї бабусі. Такі ж дані вбачаються з листа Звенигородської прокуратури від 28.03.2014 та з позиції служби у справах дітей у справі.

Суд не врахував, що за результатами психологічного вивчення емоційної сфери дитини психологом навчально-методичного центру практичної психології та соціальної роботи методичного кабінету відділу освіти Ватутніської міської ради Перепади О.М. дитина під час розмови потребувала постійного емоційного схвалення батька та мала «синдром відчуження від батьків».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що мати малолітньої дитини з вересня 2012 року і на час винесення рішення по справі перебувала за межами України на заробітках, у зв'язку з чим неналежним чином виконує свої обов'язки по догляду за дитиною. Натомість батько дитини належно виконує свої батьківські обов'язки, створив належні умови для утримання і виховання дитини, отже місце проживання останньої слід визначити з батьком. Також суд вказав, що, оскільки дитина фактично проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, наявні підстави для звільнення позивача від сплати на користь матері аліментів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від розірваного рішенням Звенигородського районного суду від 05.02.2015 шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради №84 від 12.03.2014 рекомендовано ОСОБА_7 самостійно забрати сина в бабусі (ОСОБА_6), оскільки ніяких законодавчих перешкод для цього немає, та надалі проживати з сином та доглядати його, а у разі відмови ОСОБА_6 віддавати сина рекомендовано звернутися до суду та правоохоронних органів.

Згідно листа Звенигородської міжрайонної прокуратури від 28.03.2014 у результаті перевірки, проведеної за участю фахівців ГКМСД Звенигородського РВ УМВС, відділу у справах сім'ї, молоді та спорту, а також спеціалістів служби у справах дітей Звенигородської РДА встановлено, що 28.02.2014 проведено засідання комісії із захисту прав дитини Звенигородської РДА на якому розглянуті питання про попередження насильства в сім'ї та жорстокого поводження до дітей. На даному засіданні з ОСОБА_6 проведено профілактичну бесіду та суворо попереджено про недопустимість насильства та жорстокого поводження щодо дитини. Також встановлено, що на даний час ніяких законодавчих перешкод для самостійного виховання свого сина ОСОБА_7 немає, так він не позбавлений батьківських прав, являється працездатною особою, має постійне місце роботи, згідно акту Звенигородської міської ради від 19.03.2014 обстеження матеріально-побутових умов за місцем фактичного проживання - житло позивача пристосоване для проживання сина, рішенням №84 виконавчого комітету від 12.03.2014 позивачу рекомендовано проживати самостійно з сином.

Згідно довідки виконкому Звенигородської міської ради №4326 від 07.07.2014 та акта депутата Звенигородської міської ради Маренича В.Л. від 07.07.2014 ОСОБА_7 фактично проживає у АДРЕСА_1 в частині будинку, який на праві власності належить йому. Разом з ним проживає його малолітній син ОСОБА_9, який знаходиться на його повному утриманні. Житло позивача повністю пристосоване для проживання дитини.

З пояснень сторін у справі відповідачка ОСОБА_8 (мама дитини) з серпня 2012 року по даний час перебуває на заробітках в Ізраїлі, що нею визнається.

Заочним рішенням Звенигородського районного суду від 21.09.2010 стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_9 аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду 27.08.2010 і до повноліття сина. На підставі виконавчого листа №2-570/10 від 21.09.2010 відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного заочного рішення суду.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_7 його борг станом на 01.07.2014 складає 7705,97 грн. Згідно повідомлення Звенигородського РВ УМВС України від 18.02.2015 кримінальне провадження №0000227 щодо злісного ухилення ОСОБА_7 від сплати аліментів внесено до ЄРДР 12.03.2014 і після проведення досудового розслідування 25.03.2014 закрите, однак 16.06.2014 Звенигородським міжрайонним прокурором прийнято рішення про продовження проведення розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Звенигородської РДА №2 від 27.01.2015 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 та звільнення від сплати аліментів ОСОБА_7 - не заперечується проти подальшого проживання та виховання малолітнього ОСОБА_9 в родині батька ОСОБА_7 та проти звільнення останнього від сплати аліментів. Рекомендовано матері дитини ОСОБА_8 налагодити відносини з сином та брати активну участь у його вихованні.

Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради №19 від 22.01.2015 затверджено висновок про визначення місця проживання дитини ОСОБА_9 з батьком по АДРЕСА_1, так як мати дитини ОСОБА_8 з вересня 2012 року перебуває на заробітках і час її повернення невідомий, отже вона не може виконувати свої обов'язки щодо дитини.

З довідки дошкільного навчального закладу ясел-садка №7 «Червоненька квіточка» загального розвитку Звенигородської міської ради №1 від 15.01.2015 ОСОБА_7, вбачається, що батько ОСОБА_9, з 28.02.2014 постійно приводить та забирає сина з дитячого закладу, цікавиться його успіхами та приймає активну участь у розвитку та вихованні дитини, сплачує спонсорські внески, відвідує батьківські збори та святкові ранки. Відповідно до довідки цього ж дошкільного навчального закладу №46 від 15.12.2014 ОСОБА_6, баба дитини, займалася вихованням свого внука ОСОБА_9 з 01.09.2012 по 28.02.2014.

Відповідно договору дарування від 30.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Звенигородського нотаріального округу Федоровою Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_1, ОСОБА_7 на праві власності має 29/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1.

З психолого-педагогічної характеристики на ОСОБА_9, складеної практичним психологом ДНЗ №7 ОСОБА_11 24.06.2014 видно, що дитина характеризується в цілому позитивно, є належним чином доглянутою.

Сім'я ОСОБА_9 знята із соціального супроводу, так як загроз здоров'ю і життю дитини не має і одним із батьків (батьком) виконувались належним чином всі обов'язки щодо виховання та догляду за дитиною.

Згідно інформації про результати психологічного вивчення емоційної сфери ОСОБА_9 в присутності обох батьків, наданої практичним психологом навчально-методичного центру практичної психології та соціальної роботи методичного кабінету відділу освіти Ватутінської міської ради Перепадою О.М., яке проводилось 10.02.2015 з 16.00 год. до 17.00 год., можна прийти до висновку про наявність у дитини синдрому відчуження від мами, при цьому дитина виявляє прихильність та довіру до батька.

Наявність конфліктних ситуацій у сім'ї ОСОБА_9 визнається сторонами, вбачається з їх правових позицій у справі, висловлених у суді, та підтверджується довідкою Звенигородського РВ УМВС України від 13.02.2015.

Викладені вище факти свідчать про безпідставність апеляційних доводів про те, що позивач своїм сином не цікавиться та не займається його вихованням.

Далі, відповідно до положень ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Таким чином для того, щоб інший родич дитини, (не батьки) отримав право утримувати у себе дитину, необхідно встановити, зокрема, те, що ні мати, ні батько дитини з тих чи інших причин не можуть її утримувати.

Згідно роз'яснень п.24 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про, них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини для повного і гармонійного розвитку особисті дитини вона потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Крім того, згідно положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; згідно глави 13 СК України саме батьки (батько та мати) у першу чергу здійснюються особисті немайнові права та обов'язки щодо дитини.

У даному випадку встановлено, що позивач (батько дитини) може забезпечити належним чином утримання дитини, оскільки з матеріалів справи слідує, що ним створено всі умови для її проживання та виховання у нього вдома у АДРЕСА_1. З 18.02.2014, тобто вже більше року, позивач утримує та виховує дитину, водить її в дитячий садочок, контролюючими органами (органом опіки та піклування чи службою у справах дітей) не встановлено ніяких недоліків у якості утримання та виховання дитини.

З довідки, виданої Звенигородським районним центром зайнятості вбачається ,що ОСОБА_7 перебуває на обліку як безробітний з 10.03.2015 року по даний час.

У світлі викладеного, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що позивач не має фактичної змоги утримувати дитину, оскільки не має стабільних прибутків, та про те, що він не піклується належним чином про неї.

Доказів того, що позивач зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами чи своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини суду не надано.

Таким чином є вірними висновки суду першої інстанції про те, що в інтересах малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, буде проживання з батьком - ОСОБА_7, який належним чином виконує свої батьківські обов'язки щодо дитини та може забезпечити її утримання. При цьому колегія суддів враховує, що мати дитини, відповідачка ОСОБА_8, з вересня 2012 року і на час винесення рішення по даній справі перебувала на заробітках в Ізраїлі, у зв'язку з чим вихованням дитини не займається, тривалий час вихованням дитини займалася бабуся - відповідачка ОСОБА_6 Рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком мама не оспорює.

Відповідно до положень ч.2 ст.181 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; ч.4 ст.223 ЦПК України - якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Таким чином є вірним висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки дитина проживає з батьком та перебуває на його утриманні, підстави для стягнення з останнього на користь матері, яка не проживає з дитиною та не утримує її, на утримання цієї дитини аліментів наразі відпали, отже позивача слід звільнити від обов'язку по сплаті аліментів відповідачці ОСОБА_8

Апеляційні доводи про наявність у позивача заборгованості по аліментах та про те, що наразі здійснюється досудове розслідування по факту його злісного ухилення від сплати аліментів, не свідчать про помилковість вказаних вище висновків суду. При цьому колегія суддів враховує, що згідно положень ч.3 ст.181 СК України аліменти є коштами на утримання дитини; ч.2 ст.181 СК України - особа може отримувати аліменти, якщо з нею проживає дитина, отже особа не має права отримувати аліменти якщо вона не утримує дитину та не проживає разом з нею.

Більш того, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_16 як у суді першої інстанції так і при розгляді справи апеляційним судом проти задоволення позовних вимог в частині звільнення ОСОБА_7 від сплати аліментів не заперечували.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та до ОСОБА_6, за участю третіх осіб - органу опіки та піклування Звенигородської міської ради та служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :