Справа № 344/1882/14-ц
Провадження № 2/344/194/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_2 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернулась Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району з позовом до ОСОБА_2 про виселення. В позові вказано, що відповідач є військовослужбовцем, який отримав від позивача в користування службову квартиру. Однак відповідача переведено до іншого населеного пункту, проте він не повернув спірне житло, а передав його в користування третім особам. Тому позивач просив виселити відповідача як такого, що незаконно зайняв житлове приміщення без надання іншого житла.

Представник позивача підтримала позов з вказаних в ньому підстав та надала суду пояснення про те, що відповідач вселив у спірне житло сторонніх осіб, а сам в ньому не проживає, оскільки переведений до іншого місця служби.

Відповідач надав суду письмове пояснення про те, що він протягом тривалого строку перебуває поза межами м. Івано-Франківськ, оскільки з 16/03/2011 р. виїхав для несення служби в м. Київ, однак вважає, що зберігає право на службове житло, тому що іншого житла позивач, Міністерство оборони України та держава йому не надали; відносин військової служби не припиняв, а тому не відноситься до осіб, які припинили трудові відносини із працедавцем, не вважає відносини із несення служби трудовими; заперечив право позивача на виселення відповідача без надання іншого житла; вважає, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини його право на житло не може бути порушено позивачем у зв`язку з тим, що законодавством саме на позивача покладено обов`язок щодо забезпечення відповідача житлом; виселення без надання іншого житла призведе до позбавлення відповідача житла, що є неприпустимим втручанням держави в приватну сферу відповідача, крім цього позивач не надав відповідачу інше житло, отже позбавлення його єдиного житла зробить з відповідача особу без місця проживання.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до довідки № 643 відповідач проходив військову службу в м. Івано-Франківську з 26/07/2006 р. по 27/11/2009 р. і вибув для проходження служби в інший населений пункт.

23/10/2008 р. відповідачу надано ордер на вселення в квартиру

АДРЕСА_1 /2011 р. позивач надіслав відповідачеві вимогу звільнити спірне житло.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правові підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення передбачені в ст. 116 ЖК України. Доказів наявності відповідних підстав суду не надано.

Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так позивач не заявив будь-яких вимог до третіх осіб, про яких вказав, що саме вони користуються спірним житлом, однак не надав суду доказу того, що вони не входять до членів сім`ї військовослужбовця.

Відповідно до п. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В справі № 6-244цс14 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Виселення є способом захисту права власності.

Проте жодного доказу перебування спірної квартири у власності позивача суду не надано. При цьому ордер на житлове приміщення не є документом, яким встановлюється право власності на квартиру. Отже доказів наявності права на звернення до суду із позовом про виселення позивач не надав суду.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Доказу визнання ордеру на спірне житло недійсним суду не надано. Відповідного прохання в позові не зазначено. Відповідно до ст. 59 ЖК України строк на заявлення відповідного прохання до суду сплив.

Позивач просив суд виселити відповідача із житла як особу, яка незаконно вселилась в спірне житло. В свою чергу саме позивачем в позові вказано, що відповідач отримав житло на підставі відповідного ордеру на вселення в спірне житло, який є правовою підставою для вселення. Отже відповідач вселився в спірне житло за наявності правової підстави.

При цьому жодного доказу незаконності вселення в спірне житло позивач до суду не подав. Отже, позивач не довів перед судом відсутності у позивача правових підстав для вселення і підстав для його виселення саме у зв`язку із незаконним вселенням. Разом з цим у зв`язку із диспозитивністю цивільних процесуальних відносин підстави позову визначаються позивачем на власний розсуд. І правові наслідки за ненадання суду доказів на підтвердження підстав позову теж покладені на позивача.

Представник позивача обґрунтувала позицію позивача положенням п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081 Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями відповідно до якого разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Разом з цим позивач та його представник не надали суду жодного доказу того, що спірним житлом користуються особи, які не є членами сім`ї відповідача. Разом з цим законодавство про соціальне забезпечення військовослужбовців передбачає право членів сім`ї військовослужбовця на користування житлом відповідного військовослужбовця; їх право є похідним від права відповідача. Проте відповідно до змісту ст.ст. 10, 11, 131 ЦПК України суд не зобов`язаний збирати докази замість сторін, оскільки такі дії порушили б принцип змагальності та диспозитивності процесуальних відносин.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі Власов проти Росії (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (наприклад, рішення у справі Озтюрк проти Туреччини (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Слівенко проти Латвії (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі Пауліч проти Хорватії (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі Слівенко проти Латвії, зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (mutatis mutandis, рішення у справі Лупса проти Румунії (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі С.G. та інші проти Болгарії (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Відповідно до ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями здійснюється державою.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже, негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання.

Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Прокопович проти Росії (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Так відповідно до інформації відповідача, яку не заперечено та не спростовано позивачем відповідач використовував спірне житло з жовтня 2008 р. до березня 2011 року і залишив його не за власним рішенням, а у зв`язку з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16/03/2011 р. На даний час відповідач утримує спірне житло за собою, використовує його, вважає себе таким, що має право на володіння вказаним житлом.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже, право користування відповідача спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі Максименко та Герасименко проти України за заявою № 49317/07.

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі Case of Oneryildis v. Turkey (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття майно охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні законне сподівання стосовно ефективного здійснення речового права. Отже, перед судом не доведено правових підстав для виселення військовослужбовця з огляду на його право на житло на підставі ордеру та обов`язку Держави Україна на соціальне і житлове забезпечення відповідача. При цьому позивачем не надано суду жодного доказу того, що державою було надано відповідачу інше житло і, що саме він зловживає правом на забезпечення житлом, а не здійснює самозахист цивільного права в межах, визначених цивільним законодавством.

Так, відповідно до п. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як в казано в запереченні на позов інтерес позивача полягає в тому, щоб не залишитись взагалі без житла і без права на нього. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод та практики Європейського суду з прав людини вказаний інтерес є елементом права на приватне життя і держава не може втручатись у зазначену сферу в спосіб виселення особи, без надання їй іншого благоустроєного житла, незважаючи на будь-який статус житла, в тому числі службового.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.04 р. в справі Прокопович проти Росії, № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

В п. 44 рішення Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) вказано, що крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі Коннорс проти Сполученого Королівства (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії, зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі Станкова проти Словаччини (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі МакКенн проти Сполученого Королівства, п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі Косіч проти Хорватії (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі Пауліч проти Хорватії (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Отже, позбавлення відповідача його права на спірне житло є незаконним та неприпустимим.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Однак, відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання позивачем правом на звернення до суду з проханням позбавити права на житло особу, обов`язок соціального забезпечення і забезпечення житлом покладено саме на позивача, не можуть бути толеровані судом.

Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення органом, який на підставі закону зобов`язаний забезпечувати відповідну особу житлом є грубим порушенням права відповідача на житло, а звернення відповідного прохання до суду є правовим нігілізмом та зловживанням позивачем правом на звернення до суду. Однак суд не є засобом сторін для зловживання ними їх процесуальними правами, а тому вказані дії не можуть бути толеровані судом.

Інші пояснення сторін та їх докази не спростовують зазначених висновків суду.

Відповідно до зазначеного, суд, -

УХВАЛИВ:

в позові Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_2 про виселення в примусовому порядку з службового житлового приміщення в АДРЕСА_2 без надання іншого житла, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський