Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 43 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Зарицької Г.В., Коломієць О.С.

з участю

секретаря судового засідання Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася із позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні нею зазначеним житлом шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла. Також позивач просила зобов'язати управління державної міграційної служби у Житомирській області зняти з реєстрації ОСОБА_2 та стягнути з нього судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником зазначеного житла. Вважає, що набула зазначену квартиру у приватну власність до укладення шлюбу з відповідачем і має право на вільне користування та розпоряджання своєю власністю. Зазначає, що відповідач не несе жодних обов'язків по утриманню та сплаті комунальних послуг за використання даного житла, створює небезпечні умови проживання для їхніх спільних дітей та систематично порушує правила співжиття, що підтверджується зверненнями позивачки до правоохоронних органів.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 03 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 березня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема судом не враховано, що відповідач не несе жодних обов'язків по утриманню житла та створює небезпечні умови для життя та здоров'я позивачки та її дітей. Також судом не було досліджено висновки психолога щодо доцільності проживання їхньої спільної дочки в одному приміщенні з відповідачем, що призвело до порушення прав малолітніх дітей.

Апелянт підтримала апеляційну скаргу і пояснила, що вона не бажає проживати разом з колишнім чоловіком. Останній з жовтня 2013 року постійно проживає у квартирі, веде себе стримано, однак вона боїться залишати його наодинці з дітьми після події, що відбулася у 2011 році, але не була підтверджена правоохоронними органами та оглядом дитини. Окрім однієї постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності інших доказів порушення правил спільного проживання у неї немає.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло №38132 від 19.01.2001 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Житомирської міської ради (а.с.5).

08.11.2005 року позивач уклала шлюб з відповідачем (а.с.11), під час перебування у якому народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 15.11.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу діти позивачки та колишній чоловік - ОСОБА_2 залишилися проживати в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження систематичності протиправної поведінки відповідача та створення небезпечних умов проживання для позивачки та її дітей, а також відсутності підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки останній вселений у квартиру зі згоди власника як член її сім'ї, постійно проживає в ній, що не заперечується позивачем.

Згідно ч.1 та 3 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Ст. 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, ч.1 ст.116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснено у п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

У п.49 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997 року зазначено, що виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.

З матеріалів справи, а також оглянутих судом матеріалів перевірки вбачається, що правоохоронними органами двічі проводилася перевірка повідомлень про вчинення відповідачем насилля в сім'ї.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на факт домагання відповідачем їхньої малолітньої дочки в серпні 2011 року, однак за вказаним фактом Богунським РВ УМВС України в Житомирській області 14 березня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст.156 КК України у зв'язку із не підтвердженням розпусних дій з боку ОСОБА_2.

За результатами звернення позивача, у листопаді 2013 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП - вчинення насильства в сім'ї (а.с.22), яке виражено у словесних образах по погрозах. Згідно адміністративної справи № 295/20146/13-п доказом притягнення до відповідальності слугувало пояснення позивача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції також обґрунтовано вважав, що позивачем не доведено систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а тому відсутні підстави для його виселення.

Посилання позивача на положення ст.391 ЦК України у даних правовідносинах є безпідставними.

Як роз'яснено у п.3 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Вимога про зняття з реєстраційного обліку є похідною від вирішення інших заявлених вимог, а тому також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: