Провадження № 2/344/677/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право на користування житлом -

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право на користування житлом. В позові вкзазано, що позивачка є наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій також проживає відповідачка та діти, опікуном яких вона є. Позивачка вважає, що реєстрація відповідачки в спірній квартирі є помилкою так само як і її проживання в ній. Також в позові вказано, що відповідачка не проживає в спірній квартирі понад 6 місяців, а тому вважає, що вона втратила право на проживання. Позивачка має намір приватизувати спірну квартиру, однак без відповідачки, а тому вважає, що задоволення даного позову призведе до збільшення частки позивачки в квартирі і відсутності у відповідачки права власності на неї. Тому позивачка просила визнати відповідачку такою, що втратила право на користування спірною квартирою та зняти її з реєстрації.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та надала суду пояснення про те, що відповідачка претендує на приватизацію квартири, однак позивачка не бажає, щоб відповідачка взяла у ній участь, а тому просила суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житлом. Представник позивача надала суду пояснення про те, що оскільки раніше в спірній квартирі проживала матір позивачки, то вона вважає, що квартира повинна належати їй.

В судовому засіданні відповідачка надала суду пояснення про те, що вона є опікуном дітей, які прописані і проживають в спірній квартирі, сама вона також прописана і до зміни позивачкою замків проживала в спірній квартирі. Однак, після закінчення відбуття позивачкою покарання вона повернулась в спірну квартиру і переконала відповідачку переписати ордер на квартиру на позивачку. Після задоволення її прохання відповідачкою позивачка змінила замок у вхідних дверях і не допускає відповідачку у спірне приміщення; позивачка та її чоловік погрожували відповідачці, виставили її за двері і не пускають у спірну квартиру, а тому вона не має можливості пройти до неї і у такий спосіб позбавлена права на проживання. При цьому відповідачка приходить під двері спірної квартири, оскільки вона продовжує здійснювати обов`язок щодо опіки неповнолітньою дитиною, опікуном якої є і ще буде більше двох років; приносить підопічній грошові кошти та необхідні речі. Відповідачка надала суду пояснення про те, що вона не претендує на приватизацію спірної квартири і бажає, щоб приватизацію було здійснено з урахуванням прав її підопічних, одна з яких все ще є неповнолітньою. Крім цього відповідачка надала суду пояснення про те, що вона робила в квартирі ремонти, погасила заборгованість з оплати за комунальні послуги.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 30/12/2013 р. № 684 квартиру АДРЕСА_1 було переоформлено на позивачку, в якій також проживають її племінники; зобов`язано опікуна ОСОБА_4 зберегти за неповнолітніми племінниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право користування житлом в спірній квартирі до досягнення ними повноліття.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 25/05/2010 р. № 261 відповідачку призначено опікуном племінників позивачки, які проживають у спірній квартирі, закріплено за неповнолітніми спірну квартиру, зобов`язано відповідачку зберегти спірну квартиру для дітей до їх повноліття.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 21/05/2014 р. її складають позивачка із сином, відповідачка та її підопічні, один з яких на момент вирішення спору досягнув повноліття.

У зв`язку із принципом безпосередності судового розгляду, передбаченого в ст. 159 ЦПК України, пояснення жильців, які не були отримані в судовому засіданні не можуть підтверджувати обставини спору.

Клопотання про виклик і допит свідків представник позивача не підтримала і від нього відмовилась в судовому засіданні.

Відповідно до інформації КП "Єдиний розрахунковий центр" від 15/09/2014 р. відповідачка зареєстрована і проживає у спірній квартирі.

Відповідно до рапорту-характеристики відповідачка проживає у спірній квартирі.

Відповідно до висновку Івано-Франківського МВ УМВС відповідачка зверталась з приводу влаштування позивачкою конфліктів за місцем їх проживання в спірні квартирі.

Отже, судом встановлено, що протягом тривалого часу відповідач проживала у спірній квартирі у зв`язку із здійсненням опіки за її підопічними.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правові підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення передбачені в ст. 116 ЖК України. Доказів наявності відповідних підстав суду не надано.

Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (наприклад, рішення у справі "Озтюрк проти Туреччини" (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Слівенко проти Латвії" (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі "Слівенко проти Латвії", зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (mutatis mutandis, рішення у справі "Лупса проти Румунії" (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі "С.G. та інші проти Болгарії" (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже, негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання.

Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже, право користування відповідача спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення речового права. Отже перед судом не доведено правових підстав для виселення військовослужбовця з огляду на його право на житло на підставі ордеру та обов`язку Держави Україна на соціальне і житлове забезпечення відповідача. При цьому позивачем не надано суду жодного доказу того, що державою було надано відповідачу інше житло і, що саме він зловживає правом на забезпечення житлом, а не здійснює самозахист цивільного права в межах, визначених цивільним законодавством.

Так, відповідно до п. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як в казано в запереченні на позов інтерес позивача полягає в тому, щоб проживати із підопічною та виконувати обов`язки опікуна. Зазначені обов`язки не можуть бути реалізовані без проживання спільно із неповнолітньою дитиною. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини вказаний інтерес є елементом права на приватне життя і держава не може втручатись у зазначену сферу в спосіб виселення особи, що також включає в себе визнання особи такою, що втратила право на житло, незважаючи на будь-який статус житла.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.04 р. в справі Прокопович проти Росії, № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

В п. 44 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) вказано, що крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Отже, позбавлення відповідача його права на спірне житло є незаконним та неприпустимим.

В п.2 ст.13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання позивачем правом на звернення до суду з проханням позбавити права на житло особу, на яку покладено обов`язок опіки за неповнолітньою, яка проживає у спірному житлі не можуть бути толеровані судом.

Інші пояснення представника позивача та надані докази не спростовують висновки суду, зазначені в цьому судовому рішенні.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язання зняти з реєстрації, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський