АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Соколової В.В.

при секретарі: Лознян О.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, треті особи: виконуючий обов'язки директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення ОСОБА_2, Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 21 червня 2013 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ). Згідно з наказами Концерну РРТ від 12 лютого 2015 року № 4/ок, від 19 березня 2015 року № 102 та від 14 квітня 2015 року № 139 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки його було звільнено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, та не було враховано його переважне право на залишення на роботі.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 12 лютого 2015 року № 4/ок про його звільнення з посади водія автотранспортних засобів 1 класу сектору із експлуатації транспорту 12 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити його на роботі посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору із експлуатації транспорту Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 квітня 2015 року до моменту його поновлення на роботі та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку, при цьому, покласти на виконуючого обов'язки директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення ОСОБА_2 обов'язок відшкодувати шкоду Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, заподіяну у зв'язку із оплатою незаконно звільненому ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що той факт, що відповідач не знав про існування Професійної спілки Концерну РРТ на момент звільнення позивача, не може означати, що вимоги ч. 1 ст. 43 КЗпП України не повинні виконуватися, оскільки ці вимоги є гарантією для працівника, передбаченою трудовим законодавством; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі для запиту згоди виборного органу первинної профспілкової організації - Професійної спілки Концерну РРТ на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Представник Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення та Первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення - Гамрецький Є.О. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 21 червня 2013 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерну РРТ.

Згідно наказу Концерну РРТ від 11 грудня 2015 року № 539 "Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну РРТ", у зв'язку із зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції, та приведенням штату водіїв транспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів, посаду водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, яку займав позивач, було скорочено, (а. с. 11).

Повідомленням від 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 було попереджено про скорочення посади, яку він обіймає, з 12 лютого 2015 року, а також запропоновано роботу на підприємстві відповідно до його спеціальності на вільних посадах згідно з Переліком вакантних посад Концерну РРТ. (а. с. 43-36).

ОСОБА_1 був ознайомлений із вказаним повідомленням від 12 грудня 2014 року, про що свідчить його особистий підпис на титульній сторінці повідомлення, однак від пропозиції переведення на іншу роботу останній відмовився, що підтверджується Актом про відмову від запропонованих посад в Концерні РРТ від 12 грудня 2014 року (а. с. 43; 88).

Наказом Концерну РРТ від 12 лютого 2015 року № 4/ок позивач був звільнений із займаної посади 12 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 8).

Наказами від 19 березня 2015 року № 102 та від 14 квітня 2015 року № 139 дату звільнення позивача було змінено на 10 березня 2015 року, а потім на 14 квітня 2015 року, у зв'язку із наданням ОСОБА_1 до Концерну РРТ листків непрацездатності (а. с. 9, 10).

Згідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями ст. 49-2 КЗпП України передбачено порядок вивільнення працівників, яка є передумовою для звільнення працівника.

Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП).

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України.

Так, позивач, оспорюючи своє звільнення, посилався на те, що відповідно до штатного розпису дирекції Концерну РРТ, який введений в дію з 1 грудня 2014 року, в секторі з експлуатації транспорту дирекції Концерну РРТ значиться посада водія автотранспортних засобів 2 класу, а тому, на думку позивача, у зв'язку з передачею автомобіля Львівській філії Концерну РРТ, який був закріплений за ним, скорочена повинна була бути саме посада водія автотранспортних засобів 2 класу, оскільки позивач (водій 1 класу) має більш високу кваліфікацію, ніж працівник, що обіймає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу, тобто, позивач обґрунтовує наявність у нього переважного права на залишення на роботі згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі доводи позивача щодо наявності у нього переважного права на залишення роботі не заслуговують на увагу, оскільки наказом Концерну РРТ від 11 грудня 2015 року № 593 була скорочена посада саме водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, а не посада водія 2 класу. Крім того, позивач не надав суду жодного переконливого доказу наявності у нього більш високої кваліфікації і продуктивності праці у порівнянні з іншими водіями 1 класу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У статті 1 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" міститься визначення професійної спілки (профспілки) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); а первинна організація профспілки - це добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі.

Згідно ст. 16 цього Закону профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу. Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об'єднань, інших профспілок та їх об'єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань. При цьому, згідно ч. 7 вказаної статті Закону про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об'єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, спростовуються зібраними у справі доказами, так як на час скорочення посади позивача та його звільнення в дирекції Концерну РРТ діяла Первинна профспілкова організація Концерну РРТ, членом якої позивач не був, а тому керівник Концерну РРТ не звертався до ППО Концерну РРТ для отримання згоди на його звільнення відповідно до вимог ст. 43 КЗпП.

При цьому, про створення Професійної спілки Концерну РРТ та про членство позивача у ній Концерн РРТ було повідомлено листом від 24 квітня 2015 року № 1, а саме після проведення скорочення та звільнення позивача (а. с. 56).

Також, дії з проведення державної реєстрації вказаної профспілки були проведені 16 квітня 2015 року, тобто після проведення скорочення посади та звільнення позивача із займаної посади.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було з'ясовано факт зміни в організації виробництва і праці, встановлено, що позивач був попереджений за два місяці про наступне вивільнення, відмовився від переведення на іншу роботу та не мав переважного права на залишення на роботі, тому звільнення позивача з посади було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

В.В.Соколова