15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя,
за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на майно,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня
2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «АБ «Укргазбанк»), про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 14 червня 1995 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей. Проживаючи однією сім'єю, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. На спільні кошти ними було придбано будівлі та споруди по АДРЕСА_3, що зареєстровані за ОСОБА_5 Однак відносини між ними погіршились, вони почали проживати окремо і між ними виникають суперечності щодо користування та поділу спірних приміщень. Враховуючи викладене з врахуванням уточнень, ОСОБА_4 просила визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити спільне сумісне майно.
У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання умов договору про співпрацю, укладеного 20 січня 2002 року між ним, як приватним підприємцем та ОСОБА_6, з метою здійснення підприємницької діяльності і за рахунок грошових коштів отриманих від ОСОБА_7 придбав по біржовому контракту від 23 січня 2002 року та з прилюдних торгів, що відбулись 12 серпня 2003 року, нежитлові споруди розташовані по АДРЕСА_3. В подальшому ним, як приватним підприємцем, було проведено реконструкцію даних споруд під станцію технічного обслуговування, магазин, склад та введено в експлуатацію. Згідно свідоцтва про право власності на будівлі та споруди від 23 травня 2007 року даний обʼєкт належить йому на праві приватної власності. Оскільки дане спірне майно викуплено та реконструйовано для здійснення підприємницької діяльності, на виконання умов договору про співпрацю, укладеного 20 січня 2002 року з ОСОБА_6,
ОСОБА_5 вважає, що даний комплекс є особистою власністю особи-підприємця. Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просив визнати майно особистою власністю та поділити спільне майно подружжя.
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 21 травня
2014 року обʼєднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ПАТ «АБ «Укргазбанк», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя та залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_7
У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на майно.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 січня 2002 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладено договір про спільну діяльність. За умовами даного договору він передав останньому грошові кошти в розмірі 300 000 дол. США для купівлі нежитлової споруди по АДРЕСА_3. На даний час ОСОБА_5 не виконав умови договору про спільну діяльність, а саме: не повернуто кошти та не визнано за ОСОБА_7 право власності на 50 % майна. Тому ОСОБА_7 просив визнати право власності на майно.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано обʼєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1, що в цілому складаються з: складу літ. «Б», гаражу літ. «Г» з гаражною ямою літ. «Г/Г», магазину літ. «В1», складу літ. «В» з гаражною ямою літ. «Г/В», складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л». Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 та в цілому складаються з: складу літ. «В», магазину

літ. «В1», льоху літ «Ж». Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 та в цілому складаються з: складу літ. «Б», гаража літ. «Г», вбиральні літ. «Д», піднавісу літ. «Л», складу літ. «К». Визнано житловий будинок з надвірними спорудами розташований по

АДРЕСА_2 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого по АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого по

АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 листопада 2014 року позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на майно залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2014 року рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від

19 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5, врахувавши вимоги ст. 58 Конституції України, розʼяснення Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та вірно застосував положення ст. ст. 22, 24 КпШС України, оскільки встановлено, що нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_1, зареєстровані за ОСОБА_5, набуті під час перебування сторін у шлюбі, є спільним майном подружжя та підлягають поділу між сторонами відповідно до вимог ст. 28 КпШС України.

Судові рішення в частині визнання спільним майном подружжя житлового будинку по АДРЕСА_2 та його поділ між сторонами в апеляційному порядку не переглядалось, а тому не може бути предметом перегляду і в касаційному порядку.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, а тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від

19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

29 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на майно залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко