Справа № 441/1636/14 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/783/7358/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Зверхановської Л.Д., Кабаля І.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ПАТ «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 09 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Городоцької міської ради Львівської області, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/039 філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», Городоцької районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а:

12 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Городоцької міської ради Львівської області, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/039 філії - Львівського обласного управління AT «Ощадбанк», Городоцької районної державної адміністрації Львівської області про поновлення строку позовної давності, визнання за нею в порядку спадкування за законом, після смерті 03.11.2005 року матері ОСОБА_5, права власності на земельну ділянку площею 1,9180 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Городоцької міської ради Львівської області, яка належала її матері ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ № 046789, виданого головою Городоцької РДА 25.01.2002 року, та право на грошові заощадження. Позов обґрунтовує тим, що її мати ОСОБА_5, яка померла 03.11.2005 року, була власником вказаної земельної ділянки та мала грошовий вклад що на рахунку КВ № 1763 на суму 670 грн. 80 коп., відкритий у ТВБВ № 10013/039 філії Львівського обласного управління AT «Ощадбанк», однак через пропуск строку на звернення до нотаріальної контори, вона не може оформити спадщину за законом.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку площею 1.9180 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Городоцької міської ради Львівської області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ЛВ № 046789 від 25 січня 2002 року та право на грошовий вклад, що на рахунку КВ №1/763 на суму 670 грн. 80 коп. відкритий у ТВБВ №10013/039 філії-Львівського обласного управління AT «Ощадбанк» в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, яка померла 03.11.2005 року.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню. Посилається на те, що про оскаржуване рішення дізналась на початку жовтня 2015 року, а його копію в суді отримала 16.10.2015 року. Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_5, яка померла 03.11.2005 року, проживала в одному житловому будинку з матірю її чоловіка ОСОБА_6, тому остання на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після своєї матері, як спадкоємець першої черги. Спадщину мати чоловіка прийняла, проте свідоцтво про право на спадщину з законом не оформлено. 17 березня 2008 року ОСОБА_6 склала заповіт на все своє майно на її ОСОБА_2 імя, тому вважає що має право на ? частину спадкового майна ОСОБА_5. Вважає, що суд не в повному обсязі дослідив обставини справи, зокрема не залучив її до участі у справі, чим суттєво порушив її права та інтереси. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ПАТ «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_4,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5, яка померла 03.11.2005 року, заповіту не склала, а тому право на спадкування після її смерті згідно ст. 1223 ЦК України здійснюється за законом, та що за повідомленням державного нотаріуса Городоцької державної нотаріальної контори № 947/01-16 від 29.09.2014 р. (а.с. 28), інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 28492448 (а.с. 29) убачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заведена, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно немає, а тому позивачка має право на спадкування майна за законом після смерті матері ОСОБА_5

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 дочки спадкодавця ОСОБА_5

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як вбачається з матеріалів справи спадкодавець ОСОБА_5 померла 03 листопада 2005 року (а.с. 5), та до дня смерті заповіту не склала.

Позивачка ОСОБА_3, дочка спадкодавця, яка проживала окремо від останньої, звернулась до суду з цим позовом 12 вересня 2014 року. Свої вимоги мотивувала тим, що через пропуск строку на звернення до нотаріальної контори, не може оформити спадщину за законом.

З повідомлення № 679/01-16 від 15 липня 2014 року, виданого Городоцькою державною нотаріальною конторою Львівської області на заяву позивачки ОСОБА_3 про прийняття спадщини від 15 липня 2014 року, вбачається, що вона пропустила шестимісячний строк, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, а тому їй розяснено право звернутися в суд з позовом на підставі п. 3 ст. 1272 ЦК України для визначення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини (а.с. 10).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 своєї постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Наведене свідчить, що позивачка обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки їй слід було звертатися в суд з позовом не про визнання права власності на спадкове майно, апро визначення їй додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України).

Таким чином, місцевий суд у порушення матеріальних та процесуальних норм не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи (ч. 4 ст. 10 ЦПК України), не розяснив позивачці її право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову (ч. 2 ст. 31 ЦПК України) і звернутися до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини, а в порушення вимог закону вирішив вимоги про визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Крім вищезазначеного колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України цей строк установлено у шість місяців з часу відкриття спадщини, тобто з 03.11.2005 року - дня смерті спадкодавця ОСОБА_5 (а.с. 5, 54).

Судовою колегією встановлено і не заперечується учасниками цивільного процесу, що спадкодавець ОСОБА_5 до дня смерті проживала в одному житловому будинку з матірю чоловіка апелянтки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 (а.с. 57), тому остання на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після своєї матері, як спадкоємець першої черги.

17 березня 2008 року ОСОБА_6 склала заповіт на все своє майно на імя ОСОБА_2 (а.с. 58, 45).

25 березня 2008 року ОСОБА_6 також померла (а.с. 56).

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 28.04.2009 року, яке набрало законної сили 11.05.2009 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на будинковолодіння № 475 по вул. Львівська в м. Городок Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті 25 березня 2008 року ОСОБА_6, яка успадкувала майно ОСОБА_5 (а.с. 46).

Тому, у випадку подання ОСОБА_3 позову про визначення їй додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини, слід залучити ОСОБА_2 до участі у справі в якості відповідача.

На зазначені вище положення закону суд першої інстанції уваги не звернув та ухвалив незаконне рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спадкове майно після смерті 03.11.2005 року її матері ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 09 жовтня 2014 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Городоцької міської ради Львівської області, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/039 філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», Городоцької районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_7