Єдиний унікальний номер 243/9802/13-ц Номер провадження 22-ц/775/836/2015
Головуючий у 1 інстанції Сид оренко І.О.,
Доповідач: Новікова Г. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді:ОСОБА_1,

суддів: Груіцької Л.О.,Папоян В.В.

при секретарі: Гарварт Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Словянського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 20 листопада 2011 року в м. Миколаївка Донецької області помер його батько ОСОБА_6. Після його смерті позивач звернувся до Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. За зазначеною заявою було відкрито спадкову справу №111/2011. Проте, 15 березня 2012 року нотаріус Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 повідомила, що спадщина відкрита за заповітом, відповідно до якого його батько, ОСОБА_6, заповів все належне йому майно своїй дочці ОСОБА_3. Цей заповіт був посвідчений 23 січня 2004 року посадовою особою Миколаївської міської ради за реєстровим номером № 28. Однак, йому стало відомо, що даний заповіт вчинений 24 січня 2004 року від імені померлого ОСОБА_6 та посвідчений керуючою справами виконавчого комітету Миколаївської міської ради 23 січня 2004 року ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 28.

На думку позивача, цей заповіт не відповідає волі померлого батька-спадкодавця, оскільки ОСОБА_4 розяснила спадкодавцю зміст ст. 535 ЦК України, яка регулює правовідносини у випадку збільшення суми, яка сплачується фізичній особі за грошовим зобовязанням та не регулює правовідносини спадкування. Той факт, що померлий ОСОБА_6 не відреагував на таку помилку, на думку позивача, свідчить саме про його не розуміння значення своїх дій.

Також позивач зазначив, що його батько був інвалідом першої групи та мав захворювання, внаслідок яких в нього спостерігалася неадекватність. З 2000 року він перебував на диспансерному обліку з діагнозом атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією, недостатність кровопостачання, 11 Б, а з 2002 року перебував на диспансерному обліку з діагнозом церебральний атеросклероз ІІІ ст з артеріальною гіпертензією, переніс гостре порушення мозкового кровопостачання по ішемічному типу з вираженим геміпарезом до плегії в нозі, деформуючим остеоартрозом та в нього постійно була головна біль. В нього періодично були провали в памяті.

Позивач вважає, що його померлий батько ОСОБА_6 не міг підписати даний заповіт, а у разі, якщо він його підписав, то даний заповіт не відповідав його волевиявленню, оскільки він не розумів його значення, тому просив суд визнати заповіт недійсним на підставі ст.225 ЦК України.

Рішенням Словянського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилається на те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме вимоги статті 169 ЦПК України. Вважає, що через його неявку в судове засідання та прохання відкласти розгляд справи, суд повинен був відкласти розгляд справи на іншу дату або застосувати статтю 207 ЦПК України, відповідно до якої залишити

позов без розгляду. Таким чином, суд першої інстанції не мав права розглядати справу без участі позивача, чим порушив його права, передбачені статтями 27, 31 ЦПК України.

Крім того, на думку позивача, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права спричинило прийняття незаконного рішення за такими підставами: неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи; недоведеність обставин, які мають значення для справи та які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права, прийняття рішення по справі неповноважним суддею, якому було заявлено клопотання про відвід.

Позивач зазначив, що 10.06.2015 року під час судового засідання відповідач ОСОБА_3 спричинила йому тілесне ушкодження, через що він перебував на лікуванні в Києві, про що своєчасно 17 вересня 2015 року повідомив факсом суддю та просив відкласти розгляд справи на іншу дату. 12.08.2015 року позивач та його адвокат зявились в зал судового засідання, проте суддя не проводила судове засідання; 10.11.2014 року клопотання позивача перенести розгляд справи через те, що адвокат перебував в іншому судовому засіданні було залишено без задоволення, тому можливості ставити питання свідкам позивач був позбавлений; 10.11.2014 року на клопотання позивача залишити в залі судового засідання свідків, яких вже допросили, суддею було відмовлено, що є порушенням законодавства.

На думку позивача, всі свідки, показання яких взяті судом до уваги, не спілкувались з його померлим батьком ОСОБА_6 у січні 2004 року, на час складання від його імені заповіту. Головні свідки це лікарі та медсестри, які лікували ОСОБА_6, але суд не запросив їх в якості свідків. Судом не прийняті до уваги показання свідка ОСОБА_8, який зазначав, що позивач ОСОБА_9 постійно приходив до батька ОСОБА_6.

Суд першої інстанції не зазначив, що в книзі реєстрації немає підпису батька позивача, а також немає запису в заповіті, яка повинна бути, якщо від імені спадкодавця складають заповіт, а саме «записано з моїх слів , мною прочитано». Це говорить про те, що померлий батько позивача був не дієздатний. Немає підпису ОСОБА_6 на квитанції про сплату державного збору, що, на думку позивача, також говорить про те, що померлий батько був не здатний самостійно керувати своїми діями.

Заявник зазначає, що суд не врахував те, що на момент експертизи судово-психіатрична комісія була безконтрольна, тому що її керівництво знаходилось на непідконтрольній території України, тому вона не мало права робити висновок. Крім того, суд не вивчив ліцензії членів комісії та не запросив ліцензію доповідача.

На думку заявника розгляд справи та прийняття рішення без участі позивача та його адвоката - навмисне позбавлення права розслідувати неправомірні дії та порушення експертною комісією при складанні експертизи.

Позивач зазначив, що судом першої інстанції також не вивчений другий екземпляр заповіту, який знаходиться у відповідача.

В рішенні суду суддя зазначає, що «при вчиненні заповіту 23 січня 2004 року на користь ОСОБА_3І.», але в заповіті зазначено «двадцять четверте січня». Тому, за цими питаннями було відкрито кримінальне провадження № 0004247 від 04.07.2013 року і воно до цього часу не закрито.

У звязку з вищезазначеним, просив скасувати рішення Словянського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року та задовольнити його позов в повному обсязі.

В судове засідання з»явився ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не з»явилася,надала заяву про слухання справи у її відсутність, ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився,повідомлений належним чином. Після оголошення перерви по справі ОСОБА_9 надав заяву з проханням перенести слухання справи на інший день,так як він проходить курс лікування. Колегія суддів вважає,що підстав для відкладання слухання справи не має, оскільки в судовому засіданні 25.11.2015 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 були присутніми, дали пояснення, тому відсутність ОСОБА_9 на стадії закінчення з»ясування обставин не порушує його прав.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом першої інстанції установлено, що 23 січня 2004 року ОСОБА_6 склав заповіт на все рухоме і нерухоме майно на користь ОСОБА_3. Заповіт посвідчено 23 січня 2004 року керуючою справами виконкому Миколаївської міської ради по реєстру №-28 і підписано особисто ОСОБА_6.

ОСОБА_6 помер 20 листопада 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НО №591023 від 21.11.2011 року.

1 грудня 2011 року ОСОБА_9 подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 .

Згідно заяви, посвідченої державним нотаріусом ОСОБА_710 травня 2012 року ОСОБА_3 повідомила Миколаївську державну нотаріальну контору про те, що приймає спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 за заповітом, який склав її батько 24.01.2004року.

Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (про перевірку наявності чи відсутності заповітів /спадкових договорів) від імені ОСОБА_6 були посвідчені заповіти: Словянською державною нотаріальною конторою 12 квітня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за №1-769; Миколаївською міською радою Донецької області 23 січня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за №28.

Постановою від 12 лютого 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 20 листопада 2011 року ОСОБА_6.

Рішенням Словянського міськрайонного суду від 18 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 жовтня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_9, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про встановлення факту нікчемності заповіту та застосування наслідків нікчемного заповіту відмовлено.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №7 від18.02.2015 року ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент складання заповіту 23 та 24.01.2004 року страждав органічним емоціонально-лабільним(астенічним)розладом особистості внаслідок церебросклерозу. За психічним станом на період складання заповіту 23.01.2004 року та на 24.01.2004 року ОСОБА_6 розумів значення своїх дій, керував ними та міг передбачити можливі наслідки.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в визнанні недійсним заповіту,оскільки відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним. Проведеною у справі судовою експертизою не було зроблено висновку про абсолютну неспроможність померлого в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навпаки підтверджено, що за психічним станом на період складання заповіту 23.01.2004 року та на 24.01.2004 року ОСОБА_6 розумів значення своїх дій, керував ними та міг передбачити можливі наслідки. При укладенні оскаржуваного заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, порушення щодо оформлення та посвідчення заповіту, передбачених статтею 1247 ЦК України, відсутні.

Доводи про те,що ОСОБА_6 на час укладення заповіту був недієздатним, заповіт не міг підписати,а якщо і підписав, то не розумів наслідків такого заповіту, правильно судом першої інстанції не прийняті до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами.І зокрема висновком судово-посмертної експертизи та поясненнями свідків,які були оцінені судом в сукупності і не мали протиріч.

Посилання на те,що висновки експертизи є неправильними, оскільки в установі на момент проведення експертизи був відсутній голова і не було ліцензії не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки посмертна судово-психіатрична експертиза проводилася експертною комісією експертної установи на підставі ухвали суду, експерти були попередженні про кримінальну відповідальність за ст..ст.384,385 КК України.

Твердження про те, що в заповіті зазначено дві дати 23 та 24 січня 2004 року та роз»яснення наслідків не по тій статті цивільного кодексу і це підтверджує відсутність вільного

волевиявлення заповідача є не обгрунтованим. Оскільки рішенням Словянського міськрайонного суду від 18 вересня 2013 року встановлено, що заповіт було укладено саме 23 січня 2004 року, зазначена друга дата є технічною помилкою. В спадковому реєстрі (про перевірку наявності чи відсутності заповітів /спадкових договорів) значиться, що від імені ОСОБА_6 був посвідчений заповіт Миколаївською міською радою Донецької області 23 січня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за №28. Як і при роз»ясненні наслідків укладання заповіту посилання на статтю із цивільного кодексу,який втратив чинність, не впливає на правильність висновків суду.

Посилання ОСОБА_9 на те, що справу розглянуто у його відсутність, не може бути підставою для скасування законного рішення, оскільки в судових засіданнях, які проводилися 4.11.2013р., 19.11.2013р., 24.12.2013 р., 10.01.2014р.,11.03.2014р., 7.08.2014р.19.09.2014р., 27.10.2014р., 10.11.2014 р., 11.11.2014 р., 21.11.2014 р., 5.12.2014 р.,16.12.2014р., 29.05.2015 р., 10.06.2015р., 23.06.2015р., 3.07.2015р., 17.07.2015р., ОСОБА_9 був присутнім зі своїм представником і надавав свої пояснення,приймав участь в допиті свідків та при вирішенні питання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи,знайомився з матеріалами справи, про що свідчать його заяви. В судовому засіданні 17.09.2015 року були лише досліджені матеріали справи та ухвалено судове рішення. Про час та місце слухання справи ОСОБА_9 був повідомлений належним чином в судовому засіданні 17.07.2015 року при оголошенні перерви. Таким чином його права,надані стороні процесу, порушені не були.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим. Вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308,315 ЦПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: