Справа № 204/6064/14-ц
Провадження № 2/204/219/15
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, стягнення не виплачених сум при звільненні: стягнення не виплаченої при звільнені заробітної плати, за листами тимчасової втрати працездатності, стягнення не виплаченої при звільнені грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди, яку 13 липня 2015 року уточнив, та остаточно просив ухвалити рішення про скасування наказу ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» від 22 травня 2014 року № 35 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника інструментального цеху ТОВ «виробничо-комерційна фірма «Ракета» з 22 травня 014 року і в цій частині допустити негайне виконання рішення суду; стягнути з ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2014 року до дня поновлення на роботі, яка складає 56800 грн.; заборгованість по заробітній платі в сумі 1142 грн. 01 коп.;середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 9 000 грн.; допомогу по листам тимчасової непрацездатності в сумі 4 000 грн.; вихідну допомогу у розмірі 12 800 грн.; грошову компенсацію за невикористану щорічну відпусту на день звільнення в сумі 1370 грн. 78 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2014 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, листам тимчасової непрацездатності і по грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка на 13 липня 2015 року складає 56 800 грн.; збитки від інфляції з 23 травня 2014 року по день фактичного розрахунку по затримці виплати заробітної плати при звільнені, яка на 13 липня 2015 року складає874 грн. 36 коп.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 2 500 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказав, що згідно наказу № 06 від 16 січня 2014 року його було прийнято на роботу до відповідача на посаду начальника інструментального цеху із заробітною платою у розмірі 4 000 грн. на місяць. В період з 18 квітня 2014 року по 08 травня 2014 року і з 12 травня 2014 року по 21 травня 2014 року він знаходився на лікарняному. Ним були надані до бухгалтерії листи непрацездатності 12 травня 2014 року та 22 травня 2014 року. 22 травня 2014 року він приступив до виконання своїх службових обовязків, але після закінчення робочого часу, а саме о 18 год. 00 хвл., юристом відповідача ОСОБА_2 йому було повідомлено, що він буде звільнений з даної посади за власним бажанням. З отриманою інформацією він не погодився, а тому захотів зясувати питання свого звільнення у директора ОСОБА_3 23 травня 2014 року він прийшов на роботу о 08 год. 40 хвл., але служба охорони не впустила його на територію заводу, запропонувавши звернутись до директора для зясування всіх обставин. Незабаром до нього вийшов юрист і запропонував написати заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Після категоричної відмови писати дану заяву, юристом було повідомлено, що його буде звільнено навіть без написаної власноруч заяви, а також без виплати всіх сум, що йому належать і видачі трудової книжки. Він неодноразово дзвонив до директора для зясування питання щодо звільнення, але марно. 16 червня 2014 року і 01 липня 2014 року відповідач частково розрахувався з ним, але призначення нарахованих сум залишились невідомими. 28 липня 2014 року він з власної ініціативи знов приїхав до відповідача, де йому була видана трудова книжка. З трудової книжки він дізнався, що наказом від 22 травня 2014 року за № 35 він був звільнений з посади начальника інструментального цеху на підставі ст. 38 КЗпП України, а саме за власним бажанням. До теперішнього часу даний наказ не скасований, чим грубо порушує норми трудового законодавства України. Вважає, що на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня, наступного за звільненням по день поновлення його на роботі. З 23 травня 2014 року по 13 липня 2014 року, згідно з графіком роботи відповідача, кількість робочих днів складає 284. При його середньоденній заробітній платі в сумі 200 грн. на день, сума стягнення за час його вимушеного прогулу становить 56800 грн. Також вважає, що моральна шкода, що була завдана йому діями відповідача полягає в постійному психологічному тиску та переживаннях. З часу незаконного звільнення ним здійснювалися додаткові зусилля по організації свого життя, пошуку роботи в умовах фінансової та економічної кризи в Україні. Для утримання себе та своєї родини, оскільки він є єдиним годувальним в сімї. Його дитина та родина сильно постраждали внаслідок незаконних дій з боку відповідача ОСОБА_4 його законних прав, яке полягало в незаконному його звільнені з роботи призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин вважає, що на його користь полягає стягнення з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою від 30.10.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану щорічну відпустку на день звільнення, допомоги по листам тимчасової втрати працездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі з 23 травня 2014 року до дня фактичного розрахунку по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, вихідної допомоги внаслідок порушення законодавства про працю та збитки від інфляції з 23 травня 2014 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі залишені без розгляду.

У судове засідання позивач не зявився, але надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, просив задовольнити позовні вимоги. Але в попередніх судових засіданнях надавав пояснення, що він ніколи не подавав заяву про звільнення за власним бажанням, а тому вважає його звільнення незаконним. Про звільнення дізнався коли отримав трудову книжку 28 липня 2014 року, та зразу звернувся до правоохоронних органів.

У судове засідання представник відповідача не зявився, але надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивач просив у позові поновити строк оскарження наказу № 35 від 22 травня 2014 року про звільнення його за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, оскільки позивач особисто заяви про звільнення не писав, про своє звільнення він дізнався з отриманої трудової книжки 28 липня 2014 року і 30 липня 2014 року написав заяву до Ленінського РВ ДМУ про факт грубого порушення законодавства про працю, а 21 серпня 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про поновлення на роботі.

У звязку з вищевикладеним, суд вважає, що позивач не пропустив місячний строк звернення до суду для оскарження наказу, оскільки як встановлено у судовому засіданні позивач отримав трудову книжку 28.07.2014 року, копію наказу про звільнення не отримував, а в суд звернувся 21 серпня 2014 року.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У судовому засіданні було встановлено, що з 16 січня 2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду начальника інструментального цеху до Виробничо-комерційна фірма «Ракета», про що було винесено наказ за № 06 від 16 січня 2014 року.

З 18 квітня 2014 року по 08 травня 2014 року та з 12 травня 2014 року по 21 травня ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листами непрацездатності серії АГН № 404980 та серія АГН № 405970, а також виписками з амбулаторної карти (а.с.24).

Начальником безпеки Виробничо-комерційна фірма «Ракета» ОСОБА_5 22 травня 2014 року було внесено запис у трудову книжку ОСОБА_1 про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 35 від 22 травня 2014 року (а.с.13).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 4.2 тієї ж Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

ОСОБА_1 суду пояснив, що він ніколи не бажав розірвати трудовий договір та заяву про звільнення він ніколи не писав. У день звільнення з наказом про звільнення, а саме 22 травня 2014 року його з наказом ніхто не ознайомлював, відповідну копію наказу він не отримував, трудову книжку не видали, відповідно в Книзі реєстрації та обліку трудових книжок його підпис про отримання трудової книжки відсутній. Трудову книжку він отримав лише 28 липня 2014 року.

З повідомлення про початок досудового розслідування вбачається, що з 30 липня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення про внесення відомостей щодо факту грубого порушення законодавства про працю посадовими особами ТОВ ВКФ «Ракета», а саме: незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002644. Попередня кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 172 КК України.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Таус М.М. від 28 серпня 2015 року було задоволено клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1, потерпілого у кримінальному провадженні за № 0002644 від 30 липня 2015 року про надання тимчасового доступу до документів, а саме: оригіналу особової справи ОСОБА_1; заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням;наказу про звільнення ОСОБА_1; книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них; особистої карти ОСОБА_1; відомостей про надання заробітної плати ОСОБА_1 з 16 січня 2014 року по 22 травня 2014 року включно; розрахункового листа про нараховані суми, що належить видати при звільнені ОСОБА_1, які зберігаються в приміщенні ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ракета», розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, Криворізьке шосе, 18-А, шляхом надання можливості ознайомитися з ними та зробити їх копії.

З заяви від 15 вересня 2015 року директора ТОВ «ВКФ «Ракета» вбачається, що звільнення ОСОБА_1 проводилося на підставі наказу директора ТОВ «ВКФ «Ракета» ОСОБА_3, який працював на вказаній посаді з 13 серпня 2013 року по 09 березня 2015 року. Згідно проведеної перевірки встановлено, що усі документи повязані з працевлаштуванням та звільненням з роботи ОСОБА_1 відсутні. Вважає, що є всі підстави вважати, що документи про працевлаштування та звільнення з роботи ОСОБА_1 були незаконним шляхом привласнені, вивезені з підприємства та знищені колишнім директором ОСОБА_3 Після звільнення директора ТОВ «ВКФ «Ракета» ОСОБА_3 на підприємстві було проведено аудиторську перевірку та встановлено факти зловживань службовим становищем, привласнення грошових коштів більш ніж на 2 000 000 грн., підробки та знищення документів, у звязку з чим на підставі заяви директора ТОВ «ВКФ «Ракета» ОСОБА_7 внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та присвоєно номер кримінального провадження № 0001195 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Відповідач вподовж всього розгляду справи належних та допустимих доказів наявності заяви позивача про звільнення за власним бажанням до суду не надав. Як і не здійснив жодних заходів для своєчасного отримання позивачем трудової книжки. Поштове повідомлення із вказівкою позивачу про необхідність отримання трудової книжки, або надання його згоди у разі неможливості прибуття до підприємства щодо пересилки трудової книжки поштою не направляв.

Як роз'яснено у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, звільнивши позивача 22 травня 2014 року з займаної посади за власним бажанням, відповідач тим самим порушив вимоги ст. 38 КЗпП України, а тому суд вважає за необхідним визнати наказ про звільнення позивача незаконним та поновити його на посаду начальника інструментального цеху ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ракета» з 22.05.2014 року.

Що стосується вимог позивача про скасування наказу про його звільнення, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки розгляд питання про скасування наказу не входить до компетенції суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення виплат проводиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів.

Так, позивач був звільнений з роботи з 22 травня 2014 року. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача за останні два відпрацьованих місяці лютий-березень 2014 року, оскільки квітень 2014 року позивач знаходився на лікарняному, а в травні його було звільнено.

Згідно довідки наданої представником відповідача, заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2014 року складала 4000 грн., за березень 2014 року 4000 грн.

Кількість фактично відпрацьованих днів складає: 20 днів у лютому 2014 року та 20 днів у березні 2014 року. Таким чином, 8000/40=200 грн. (середньоденна заробітна плата).

Кількість робочих днів з дня звільнення позивача з 23 травня 2014 року по день ухвалення рішення 30 жовтня 2015 року складає 362 дні.

Таким чином, сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу складає: 362 дні х 200 грн. = 72 400 грн.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Але, у своїх вимогах позивач просить стягнути суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 56 800 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 56 800 грн.

При цьому, визначена судом сума середнього заробітку за період з 22 травня 2014 року по 30 жовтня 2015 року підлягає стягненню на користь позиваа без врахування податків, обовязкових внесків та платежів, що підлягають відрахуванню при виплаті заробітної плати.

Що стосується позовних вимог позивача в частині сплати моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні встановлено, що у звязку з несвоєчасним поверненням позивачу трудової книжки, незаконним звільненням, він втратив спокій та нормальні життєві звязки, був порушений його звичайний уклад та ритм життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача та глибину його душевних страждань, з урахуванням порушення звичайного укладу життя позивача, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Також, позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат в порядку ст. 84, 88 ЦПК України за правову допомогу адвоката в розмірі 2500 гривень. Суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів оплати за правову допомогу. Приходний касовий ордер, надрукований адвокатом ОСОБА_8 про сплату адвокатського гонорару не є належним доказом оплати. Тим більш, згідно розрахунку витрачених адвокатом ОСОБА_8 по договору про надання правової допомоги № 012/15 від 01.03.2015 року вартість виконаних робіт складає 2436 грн. 00 коп., а згідно приходного касового ордеру сума до оплати складає 2500 грн.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Однак позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 73 грн. 08 коп. Тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 73 грн. 08 коп., а також з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 982 грн. 12 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 38, 47, 233-235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» № 35-к від 22.05.2014 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України.

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаду начальника інструментального цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» з 22.05.2014 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 56 800 грн., моральну шкоду у розмірі 500 грн., а всього 57 300 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову у розмірі 73 грн. 08 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» на користь держави судовий збір за подачу позову у розмірі 982 грн. 12 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити по справі негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаду начальника інструментального цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «Ракета» з 22.05.2014 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т. О. Дубіжанська