Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Автогосподарства УМВС України в Закарпатській області і Берегівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за апеляційною скаргою УМВС України в Закарпатській області на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 6 листопада 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

15.04.2014 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до УМВС України в Закарпатській області (далі - УМВС) та Автогосподарства УМВС України в Закарпатській області (далі - Автогосподарство) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 03.09.2014 до участі в справі залучено Берегівський РВ УМВС України в Закарпатській області (далі - Берегівський РВ УМВС) в якості співвідповідача. Позивач уточнював свою правову позицію і вимоги в справі та остаточно мотивував позов таким.

20.04.2011 на автодорозі Мукачево - Берегово між селами Нижній Коропець і Дерцен сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль «Фольксваген Пассат», д/н НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_5, зіткнувся з автомобілем «Шевроле Нива», д/н НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_6. Внаслідок ДТП ОСОБА_6 помер на місці, винним у ДТП є ОСОБА_5, що встановлено постановою Мукачівського міськрайонного суду від 15.10.2013 у кримінальній справі про обвинувачення останнього у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України. Автомобіль «Фольксваген Пассат», д/н НОМЕР_2, перебуває в державній власності та зареєстрований за Автогосподарством, у момент ДТП ОСОБА_5 виконував службові обов'язки.

Позивач витратив на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника 64000,00 грн, з яких 6000,00 грн були компенсовані страховою компанією. З метою захисту своїх інтересів як потерпілої від злочину та з метою притягнення до відповідальності винного в ДТП ОСОБА_3 вимушена була звернутися по допомогу до адвоката, витрати на оплату послуг якого склали 27200,00 грн. Вищевказані витрати підтверджені документально.

Позивач через втрату сина, з яким були дуже добрі стосунки і який був доброю і чуйною людиною, зазнав сильного душевного болю і страждань, які неможливо оцінити повністю, однак, компенсацію моральної шкоди позивач оцінює в суму 120000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 1167, 1168, 1172, 1177, 1201 ЦК України та ґрунтуючись на правовій позиції, відповідно до якої з точки зору правосуб'єктності відповідачів, які централізовано фінансуються з Держбюджету України, у аспекті відшкодування шкоди, завданої третім особам внаслідок використання джерела підвищеної небезпеки, яке відповідачі спільно використовують для виконання покладених на них державних функцій, вони повинну нести солідарну відповідальність за спричинену майнову та моральну шкоду, позивач просив стягнути на його користь солідарно з УМВС, Автогосподарства та Берегівського РВ УМВС:

витрати, пов'язані з виготовленням та встановленням надгробного пам'ятника сину в сумі 58000,00 грн; витрати на оплату правової допомоги, пов'язаної із захистом законних прав та інтересів позивача в кримінальній справі як потерпілого в сумі 27200,00 грн; в якості компенсації завданої моральної шкоди - 120000,00 грн. Витрати по оплаті судового збору в розмірі 6852,00 грн і по оплаті правової допомоги адвоката в розмірі 21800,00 грн позивач просив покласти солідарно на трьох відповідачів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.11.2014 позов задоволено частково:

стягнуто солідарно з УМВС України в Закарпатській області, Автогосподарства УМВС України в Закарпатській області та Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_3 58000,00 грн витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам'ятника, 120000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 7000,00 грн в рахунок компенсації витрат по оплаті правової допомоги та 6650,00 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору;

у решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач УМВС України в Закарпатській області, вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду, доводи скарги зводяться до таких: суд не врахував статусу кожного з відповідачів як окремої юридичної особи, не встановив причинного зв'язку між діями кожного з відповідачів та шкодою, завданою позивачу, тому порушив правила солідарного відшкодування шкоди; суд правильно застосувавши норми ст. 1174 ЦК України та правильно встановивши обставини справи не врахував, що позов був пред'явлений до неналежних відповідачів, оскільки таким має бути держава в особі відповідного органу Державної казначейської служби, а у випадку настання публічно-правової відповідальності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, кошти на відшкодування завданої шкоди належало стягнути за рахунок держави, а не за рахунок коштів, що виділяються на утримання кожного з відповідачів, які є державними органами (установами). Просить рішення скасувати, у позові до всіх трьох відповідачів - відмовити.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується. У письмових запереченнях на апеляцію позивач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення Щадей С.М., яка одночасно представляє інтереси УМВС, Автогосподарства та Берегівського РВ УМВС і як представник УМВС апеляцію цього відповідача підтримала, як представник інших відповідачів апеляцію вважає обґрунтованою, ОСОБА_8, яка представляє інтереси позивача ОСОБА_3 і апеляцію не визнала, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 308/4837/14-ц, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалене щодо відповідача УМВС, у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд не робить висновків щодо судового рішення по суті стосовно відповідачів Автогосподарства та Берегівського РВ УМВС і в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги.

Встановлено, що 20.04.2011 на автодорозі Мукачево - Берегово між селами Нижній Коропець і Дерцен сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль «Фольксваген Пассат», д/н НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_5, зіткнувся з автомобілем «Шевроле Нива», д/н НОМЕР_1, що ним керував син позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який внаслідок ДТП помер на місці (а.с. 8, 9). ОСОБА_5 з 29.04.2010 на підставі наказів начальника ГУМВС України в Закарпатській області від 29.04.2010 № 183 о/с і начальника УМВС України в Закарпатській області від 28.10.2010 № 514 о/с працював водієм сектору ресурсного забезпечення Воловецького РВ УМВС України в Закарпатській області, на підставі наказу начальника УМВС України в Закарпатській області від 10.01.2011 № 9 о/с був відряджений у розпорядження начальника Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області і на момент ДТП перебував у розпорядженні останнього та виконував службові обов'язки. Автомобіль «Фольксваген Пассат», д/н НОМЕР_2, на момент ДТП був зареєстрований за Автогосподарством УМВС України в Закарпатській області (а.с. 22).

Постановою Мукачівського міськрайонного суду від 15.10.2013 у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, що набрала законної сили, встановлено його вину у вчиненні злочину, винного звільнено від кримінальної відповідальності згідно зі ст. 6 ч. 1 п. 4 КПК України (1960 р.), ст. 44 КК України на підставі акту амністії, кримінальну справу закрито (а.с. 10-14).

Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців підтверджується та визнається учасниками процесу, що УМВС України в Закарпатській області, Автогосподарство УМВС України в Закарпатській області та Берегівський РВ УМВС України в Закарпатській області є окремими юридичними особами (а.с. 110-115).

Чинним рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.11.2014 у справі за позовом ОСОБА_9 до УМВС України в Закарпатській області, Автогосподарства УМВС України в Закарпатській області і Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (а.с. 159-165 справи № 308/4837/14-ц) встановлено, зокрема, що:

відповідно до Положення про автогосподарство УМВС України в Закарпатській області, затвердженого наказом по УМВС України в Закарпатській області від 04.04.2011 № 306, його фінансування здійснюється через головного розпорядника коштів - УМВС України в Закарпатській області;

право розпорядження джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем «Фольксваген Пассат», д/н НОМЕР_2) належить УМВС України в Закарпатській області, якому належить і право керівництва особовим складом і таке є роботодавцем для водія ОСОБА_5;

відшкодування шкоди слід покласти на УМВС України в Закарпатській області, як балансоутримувача джерела підвищеної небезпеки, якому підпорядковані і Автогосподарство УМВС України в Закарпатській області, і Берегівський РВ УМВС України в Закарпатській області, та роботодавця ОСОБА_5

Таким чином, суд дійшов висновку про неправильне застосування норм закону про солідарну відповідальність за завдану шкоду.

Обставини дорожньо-транспортної пригоди, інші факти і обставини, що мають значення в справі для вирішення питання про відповідальність за завдану шкоду, встановлені вищевказаними судовими рішеннями, що враховуються за правилами ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 403 КПК України (1960 р.), ст. 14 ч. 1, ст. 61 ч.ч. 3, 4, ст. 223 ч. 2 ЦПК України, підтверджуються матеріалами справи та ніким не оспорюються по суті. Розмір і характер завданої майнової шкоди (витрат), про відшкодування якої поставив питання позивач, підтверджуються документально (а.с. 12-21), розмір та елементи майнового відшкодування та судових витрат, а також розмір відшкодування моральної шкоди, відповідне її обґрунтування відповідачами та апелянтом не оспорювалися і не спростовувалися ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно, на підставі досліджених доказів, інших матеріалів справи встановив її обставини, врахував обставини, що мають істотне значення, і правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3, ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 1, ч. 3, ст. 23 ч. 1, ч. 2 п. 2, ч. 3, ст. 1166 ч. 1, ст. 1167 ч. 2 п. 1, ст. 1168 ч. 2, ст. 1172 ч. 1, ст. 1187 ч.ч. 1, 2, 5, ст. 1201 ч. 1 ЦК України, якими вони регулюються та передбачають обов'язок юридичної особи (роботодавця) відшкодувати у повному обсязі шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, коли останній внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та вчинення злочину завдав загибеллю сина моральної шкоди його матері, а також відшкодувати майнову шкоду та витрати на поховання і на спорудження надгробного пам'ятника.

Поряд із цим, суд, визнавши за наведених вище обставин відповідальність трьох юридичних осіб за пред'явленими вимогами солідарною, припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального права. За змістом солідарного обов'язку боржників, у т.ч., солідарної відповідальності заподіювачів шкоди (ст.ст. 541, 543, 1190 ЦК України), особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов'язаними сукупними діями або діями з єдністю наміру.

Юридична особа діє в цивільних відносинах і відповідає за своїми зобов'язаннями самостійно, за загальним правилом, засновник юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її засновника (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 80-82, 91, 92, 96 ЦК України). Так само самостійно діє юридична особа як сторона у цивільному процесі, зокрема, кожен з відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (ст.ст. 1, 26, 27, 28-30, ст. 32 ч. 1 ЦПК України). Представництво однієї юридичної особи іншою в цивільних і процесуальних відносинах може ґрунтуватися на договорі, законі, акті органу юридичної особи та на інших підставах, встановлених актами цивільного законодавства, в т.ч., на довіреності, на дорученні співучасників у цивільному процесі щодо ведення справи одному зі співучасників (ст.ст. 237-239, 244, 245 ЦК України, ст. 32 ч. 3, ст.ст. 38, 42 ЦПК України).

З матеріалів справи випливає, що УМВС, Автогосподарство та Берегівський РВ УМВС діяли у спірних правовідносинах та у цивільному процесі кожен самостійно, доказів про уповноваження будь-ким з трьох відповідачів на представництво іншого відповідача (інших відповідачів) чи про таке представництво на підставі акту органу юридичної особи та/або на підставі, встановленій актом законодавства, у справі немає. Відсутні й докази, які б давали підстави для покладення майнової відповідальності за зобов'язаннями однієї юридичної особи на іншу юридичну особу, а також докази, які б давали підстави для застосування щодо трьох юридичних осіб правил про солідарну відповідальність за завдану шкоду.

З огляду на фактичні обставини справи, на пред'явлення позову про відшкодування шкоди як такої, що завдана кримінальним правопорушенням, з підстави, передбаченої передусім ст. 1172 ч. 1 ЦК України, та беручи до уваги факти і обставини, встановлені вищевказаними судовими рішеннями, висновок суду про солідарну відповідальність за вимогами позивача відповідачів Автогосподарства та Берегівського РВ УМВС помилковий, за наявних умов відповідальним за шкоду слід визнати УМВС. У цьому сенсі доводи апеляції щодо неврахування судом правил про солідарну відповідальність за спричинену шкоду заслуговують на увагу як такі.

Щодо інших доводів апеляції колегія суддів констатує наступне. Посилання у скарзі на ст. 1174 ЦК України безпідставне, оскільки норми цієї статті не регулюють спірних правовідносин, для їх застосування підстав не було і суд першої інстанції їх не застосовував. Не поширюються на спірні правовідносини і Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність» та правила відшкодування шкоди, заподіяної громадянину незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими та службовими особами, як на це необґрунтовано вказує апелянт, внаслідок чого необґрунтованим є і твердження апелянта про необхідність притягнення в якості відповідача за позовом органу Державної казначейської служби. Сама по собі належність автомобіля (джерела підвищеної небезпеки) до державної власності не робить правовідносини, що виникли, публічно-правовими, та на їх суть і характер як деліктних не впливає.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, ухвалене щодо УМВС, яке повинно нести відповідальність за завдану шкоду на загальних підставах, а не в солідарному порядку, змінити, виключивши з резолютивної частини рішення вказівку саме на солідарне стягнення з цього відповідача зазначених у резолютивній частині рішення коштів на користь позивача, а в решті рішення суду щодо стягнення з УМВС коштів на підставі ст. 308 ЦПК України залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 6 листопада 2014 р., ухвалене щодо цього відповідача, змінити, виключивши з другого абзацу резолютивної частини вказівку на солідарне стягнення з УМВС України в Закарпатській області коштів на користь ОСОБА_3, у решті рішення суду щодо стягнення з УМВС України в Закарпатській області коштів залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді