АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Лознян О.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва, прокуратури Оболонського району міста Києва про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу судді Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила звільнити нерухоме майно з-під арешту, накладеного Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанов про накладення арешту на майно, винесених старшим слідчим СВ прокуратури міста Києва Плахотніком В.В. від 16 травня 2011 року, від 17 травня 2011 року та 13 вересня 2011 року, а також на підставі постанови, винесеною заступником прокурора прокуратури Оболонського району міста Києва Сисоєвим Д.О. від 30 травня 2011 року, по кримінальній справі № 55-3532.

Ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва, прокуратури Оболонського району міста Києва про звільнення майна з-під арешту.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що предметом вказаного позову є питання про скасування накладеного арешту, не відповідає дійсним фактичним обставинам справи, оскільки позивач в порядку цивільного судочинства вирішує питання про виключення майна з-під арешту, а не про його скасування; судом не було враховано те, що право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про право власності поширюється на ці відносини, а подана заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем порушується питання про скасування арешту майна, який накладено у кримінальному провадженні, яке на даний час розслідується правоохоронними органами Республіки Молдова, то воно має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при здійсненні досудового розслідування, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" від 27 серпня 1976 року № 6, з подальшими змінами та доповненнями.

Ураховуючи те, що позивач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, на яке було накладено арешт, не є стороною у кримінальній справі, а наявність арешту обмежує у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, то колегія суддів приходить до висновку, що вона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом подання позову про звільнення майна з-під арешту, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та неправомірно відмовив у відкритті провадження з цих підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Таким чином, погодитись з постановленою ухвалою неможливо, вона підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки підстави для направлення справу для продовження розгляду до суду першої інстанції відсутні, то апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: В.В. Соколова

Г.І.Усик