Номер провадження: 22-ц/785/2582/15
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 при участі третіх осіб Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової станови "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, при участі третіх осіб Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової станови "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та Служби у справах дітей Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової станови "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.12.2014 року,-

встановила :

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив суд, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнати його другим іпотекодавцем нарівні з ОСОБА_3 за договором іпотеки квартири придбаної за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 15.11.2004 року (посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №2462), що укладений між ОСОБА_3 та Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (правонаступник - Одеське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", визнати його та ОСОБА_3 солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов'язань за кредитною угодою №116/04 від 05.10.2004 року укладеною між ОСОБА_3 та Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. (правонаступник - Одеське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву"). Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та у лютому 2013 року заявила зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Згідно яких вона просить суд відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею, ОСОБА_3, право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 посилається на факт проживання з нею двох спільних дітей, зокрема на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.02.2013 року, недостатній розмір аліментів для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування розмір аліментів, просила її позов задовольнити, відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею, право власності на 2/3 частини квартири. Також просила стягнути з відповідача судові витрати. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.12.2014 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 Визнано ОСОБА_2 другим іпотекодавцем нарівні з ОСОБА_3 за договором іпотеки квартири придбаної за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 15.11.2004 року (посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №2462), що укладений між ОСОБА_3 та Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (правонаступник - Одеське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву"). Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов'язань за кредитною угодою №116/04 від 05.10.2004 року укладеною між ОСОБА_3 та Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (правонаступник - Одеське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву"). Зустрічні позовні вимоги за ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду представник Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової станови "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги на рішення Приморського районного суду Одеської області від 17.12.2014 року, з посиланням на порушення процесуального та не правильне застосування матеріального права, просили його скасувати в частині визнання за сторонами по справі права власності по ? частині квартири АДРЕСА_1, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частині квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартира АДРЕСА_1.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2002 року сторони по справі уклали шлюб, що був розірваний Комінтернівським районним судом Одеської області рішенням від 24.10.2012 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які залишилися проживати разом з ОСОБА_3.

Шлюбного договору сторони не укладали, домовленості між ними щодо поділу квартири, як спільного майна подружжя не досягнуто. Право спільної сумісної власності подружжя врегульовано главою 8 СК України. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то майно, одержане за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 СК України). Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено, зокрема, домовленістю між ними (ч.1 ст.70 СК України). Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають значення для справи (ч.1 ст.71 СК України).

Сторонами по справі у період шлюбу було набуте наступне майно: квартира АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 28.09.2004 року.

Право власності на квартиру зареєстровано у Комінтернівському районному бюро технічної інвентаризації.

Квартира була придбана у кредит, що був наданий третьою особою по справі - Одеського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (далі також й ОРВ ДФСМЖБ), згідно кредитної угоди № 116/04 від 05.10.2004 року.

Згодом для забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою, спірна квартира була передана в іпотеку ОРВ ДФСМЖБ, згідно договору іпотеки від 15.11.2004 року, що був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4.

Таким чином суд дійшов висновку до висновку, що зазначена квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та частково позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

У ч. 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може (має право, а не обов'язок) відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересів сім'ї. У ч. 3 ст. 70 СК України зазначено, що за рішенням суду частка майна дружини (чоловіка) може бути збільшена, якщо з ним, з нею проживають неповнолітні діти за умови, що розмір аліментів, які вони одержують є недостатнім для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. З довідки про дохід позивача та розмір утримуваних з нього аліментів вбачається, що з нього утримуються аліменти в частці від доходу 1/3 та їх розмір є змінним від 1 400 грн. до 2 000 грн. та відповідачкою необґрунтовано, що таких коштів недостатньо для фізичного розвитку та лікування дітей. Заборгованість по аліментах відсутня, що підтверджується довідками який надав суду відповідач за зустрічним позовом.

До матеріалів справи долучено копію рішення Комінтернівського районного суду по справі №1515/4648/12, за яким суд враховуючи всі істотні обставини (ст. 182 СК України) постановив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь сумчанко І.А. аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 від усіх видів доходу. Зазначене рішення ОСОБА_3 не оскаржувала.

Позивачка за зустрічним позовом, також не доведено протиправної поведінки відповідача, які були б достатньою підставою для збільшення її частки при поділі майна подружжя.

Що стосується іншої умови, - недостатності розміру аліментів, то в судовому засіданні пояснила, що з позовом про збільшення розміру аліментів вона не зверталась, тобто фактично погодилась з присудженим розміром аліментів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою за зустрічним позовом не надано достатніх доказів щодо істотних обставин, перелік, яких міститься у ч. 2 ст. 70 СК України, які б надали суду підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя.

Відхиляючи доводи представника третьої особи, щодо необхідності визнання права власності на неповнолітніх дітей, районний суд виходив з наступного.

У відповідності до п. 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою КМ України від 29.05.2001 року № 548, позичальник, який не має дітей, сплачує кредит з відсотковою ставкою у розмірі 3 відсотки річних суми зобов'язань за кредитом; позичальник, який має одну дитину, звільняється від сплати відсотків за користування кредитом; позичальникові, який має двох дітей, крім того, за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов'язань за кредитом; позичальникові, який має трьох і більше дітей, - 50 відсотків суми зобов'язань за кредитом. Проте саме по собі зменшення вартості спірної квартири, придбаної відповідачем за рахунок позики Фонду, на 25 відсотків через наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, не є підставою для визнання права власності на спірну квартиру за неповнолітніми дітьми сторін. Згідно із ст.ст. 173-176 СК, батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини. Майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Доказів набуття права власності на спірну квартиру за рахунок спільної праці чи спільних коштів позивача, відповідача і їх неповнолітніх дітей суду не наданою. Кредитна угода укладалася відповідачкою в інтересах сім`ї, кредит погашався за рахунок спільних грошових коштів подружжя, та у відповідності до закону квартира є спільною власністю подружжя. Діти боргових зобов'язань за укладеною кредитною угодою не несуть та нести не повинні, на відміну від позивача та відповідачки. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Врахувавши вищевказані обставини, норми права, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 такими, що підлягають частковому задоволенню.

Колегія суду погоджується з таким висновком районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання апелянтів на порушення судом процесуального права є безпідставними, оскільки таких порушень в своїх апеляційних скаргах вони не вказали.

Посилання апелянтів на порушення судом прав дітей є необґрунтованими, оскільки, судом не вирішувалось питання про поділ майна в натурі, крім того апелянти не надали належних та допустимих доказів наявності обставин, що мають істотне значення для відступу від засад рівності часток подружжя, в розумінні ч.2,3 ст. 70 СК України.

Доводи, ОСОБА_3 що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування її дітей, у зв'язку з чим є необхідність відступу від засад рівності часток подружжя, є необґрунтованими оскільки не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи, а саме довідками про відсутність заборгованості по аліментам, та тим, що апелянт з позовом про збільшення розміру аліментів для стягнення додаткових витрат на лікування дітей, до суду не зверталась.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія,-

ухвалила :

Апеляційні скарги Одеського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової станови " Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.В.Оверіна

К.П.Мартинова