У Х В А Л А

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Петропавлівського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Дніпропетровського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору поруки за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року прокурор Петропавлівського району Дніпропетровської області звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 грудня 2007 року між Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (далі - фонд) та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду, відповідно до умов якої він отримав кредитні кошти у розмірі 50 тис. грн. На забезпечення виконання умов цієї угоди фонд 27 грудня 2007 року та 24 березня 2009 року уклав із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договори поруки. У результаті порушення умов договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили. Враховуючи викладене, прокурор просив стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 26 098 грн. 29 коп.

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із указаним зустрічним позовом, в якому посилалась на те, що вона не укладала та не підписувала договір поруки від 24 березня 2009 року з Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, а тому просила визнати цей договір недійсним.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року, з урахуванням додаткового рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року, позов прокурора Петропавлівського району Дніпропетровської області задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави в особі Дніпропетровського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість по тілу кредиту у розмірі 15 005 грн. 14 коп., заборгованість по відсотках у розмірі 2 423 грн. 38 коп., пеню у розмірі 4 669 грн. 77 коп. Визнано недійсним договір поруки від 24 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року рішення районного суду в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по відсотках та нарахованої пені скасовано, а в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по відсотках та нарахованої пені - змінено. У задоволенні позову прокурора Петропавлівського району Дніпропетровської області до ОСОБА_4 про солідарне стягнення суми заборгованості по відсотках та пені відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави в особі Дніпропетровського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованості по відсотках у розмірі 2 423 грн. 38 коп. та нарахованої пені у розмірі 4 669 грн. 77 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов прокурора та стягуючи із ОСОБА_3 й ОСОБА_4 кредитну заборгованість, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті порушення умов кредитного договору за ОСОБА_3 утворилася заборгованість, яку він та його поручитель - ОСОБА_4, незважаючи на вимоги, не погасили. ОСОБА_5 договір поруки не підписувала і ці твердження відповідачем не спростовано, отже договір поруки є недійсним.

Скасовуючи рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по відсотках та пені за кредитним договором, апеляційний суд виходив із того, що він як поручитель згідно умов договору поруки відповідає лише в частині стягнення тіла кредиту. В іншій частині апеляційний суд погодився із мотивами та висновками суду першої інстанції. При цьому в ході апеляційного провадження проведено судово-почеркознавчу експертизу, яка підтвердила, що ОСОБА_5 договір поруки не підписувала, що є підставою згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання його недійсним.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 27 грудня 2007 року між Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду, відповідно до умов якої останній отримав кредитні кошти у розмірі 50 тис. грн. на строк 8 років.

На забезпечення виконання умов цього договору фонд того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Пред'являючи позов, Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі посилався на те, що у результаті порушення умов договору утворилася заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції належним чином доводи апеляційної скарги не перевірив.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про стягнення кредитної заборгованості із фінансових поручителів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Пунктом 2.3 кредитної угоди встановлено, що повернення отриманого кредиту здійснюється щомісячно грошовими коштами через місяць після перерахування коштів до моменту повного погашення згідно з графіком повернення кредиту, яким, зокрема, встановлено погашення кредиту щомісячно до 15 числа кожного місяця.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив та не дав належної правової оцінки посиланням ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_3 з лютого 2011 року по травень 2013 року не вніс жодного платежу на погашення кредиту, тобто фонд мав право звернутися до суду із позовом до боржника після першого неплатежу (п. 5.2 кредитної угоди), а до його поручителя протягом шести місяців (ч. 4 ст. 559 ЦК України). Натомість прокурор звернувся до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителя зі спливом встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що пропуск шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення договору поруки.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-3цс13, від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14 та від 08 жовтня 2014 року № 6-128цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову прокурора до ОСОБА_4

Прохання касаційної скарги про скасування судових рішень у повному обсязі безпідставні, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не надали ОСОБА_4 повноважень на захист їх прав та інтересів, а доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову прокурора до ОСОБА_4, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року в частині вирішення позову прокурора Петропавлівського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року, у нескасованій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська