Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2015 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Вертелецькому М.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа служба у справах дітей по Шевченківському району Запорізької міської ради,про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 р.ОСОБА_1звернулася до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В позові зазначає,що в період з 2002р.по 2011 р.вона та ОСОБА_2перебували у фактичних шлюбних відносинах.

24.09.2007 р.у сторін народилася спільна дочка ОСОБА_3,батьком якої у свідоцтві про народження записаний відповідач,шлюб між сторонами не реєструвався.

Дитина народилась із слабким здоров*ям,хворіла вірусними та бактеріальними інфекціями,у червні 2014 р.була виявлена причина частих захворювань та встановлений діагноз:вторинний імунодефіцитний стан.

Постійне лікування,яке проводиться в Україні,не призводить до одужання дитини,через що лікарями рекомендовано змінити дитині клімат та звернутися до європейських клінік для подальшого обстеження та лікування дитини.

Позивач має намір тимчасово відвезти дитину до ОСОБА_4 в м.Гессен,в якому є клініка,що спеціалізується на лікуванні наявного у дитини захворювання,де має можливість безкоштовно обстежити та лікувати доньку за рахунок медичної страховки свого чоловіка ОСОБА_5,який є громадянином ОСОБА_4.

Посилаючись на те,що з 2012 р.після припинення спільного проживання з ОСОБА_2,відповідач не приймає участі у житті дитини,її здоров*ям не цікавиться ,лікуванням не займається,не зважає на наслідки,до яких може привести хвороба,проте відмовив позивачці дати дозвіл на виїзд дитини за кордон для обстеження та лікування,що шкодить інтересам дитини,позивач просить суд дозволити неповнолітній ОСОБА_3 тимчасовий виїзд за межі території України у Федеративну Республіку ОСОБА_4 з 15.01.2016 р.по 15.01.2017 р.у супроводі матері ОСОБА_1без годи батька ОСОБА_2,дозволити видачу неповнолітній ОСОБА_3проїзного документу-закордонного паспорту дитини для виїзду за межі території України у супроводі матері ОСОБА_1без годи батька ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1та її представник адвокат ОСОБА_6позов підтримали та пояснили,що після припинення спільного проживання сторін у 2012 р.,їхня дитина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1,проживає з матір*ю.Дитина хвора,постійно лікується,прогноз на її остаточне одужання негативний,оскільки ті захворювання,які фіксуються лікарями,є зовнішими проявами вторинного імунодефіциту,що був встановлений у червні 2014 р. Також наслідком цього захворювання у дитини на теперішній час є розвиток алергії,під загрозою репродуктивне здоров*я. Існуючи методи за засоби лікування такого захворювання в Україні лише підтримують здоров*я дитини без значного покращення. Позивач має можливість лікувати дитину у ОСОБА_4 за рахунок медичної страховки чоловіка,ризик погіршення стану здоров*я дитини є значно вищім,ніж тимчасова відсутність спілкування дитини із батьком ОСОБА_2Відповідач з дитиною у достатній мірі не спілкується,між ними немає міцного емоційного зв*язку,тому тимчасовий виїзд за межі України без батька не нашкодить дитині і повністю відповідає її інтересам,дасть можливість відновити здоров*я,ознайомитись з культурою іншої країни,сприятиме всебічному розвитку дитини. Відповідач через особисті амбіції ,лише з метою дошкулити позивачці,не дав дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для лікування,що змусило позивача звернутися до суду. Просять позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2О.у судовому засіданні проти позову заперечував та суду пояснив,що він обізнаний про стан здоров*я дитини, переконаний,що хронічних хвороб у дитини немає, поточний стан її здоров*я не є аж таким загрозливим,як про це вказує позивач,та її лікування в Україні є можливим.Вважає,що дійсною підставою для звернення позивача із даним позовом є її намагання виїхати з дитиною до чоловіка у ОСОБА_4 на постійне проживання,без обов*язку повернути дитину в Україну,чим будуть порушені його права як батька та права самої дитини виховуватись обома батьками та спілкуватись без перешкод.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_7підтримала позицію свого довірителя та пояснила,що позивач,зазначивши при зверненні до суду про безпідставну відмову ОСОБА_2дати дозвіл на виїзд дитини за кордон,ніколи конкретно не вказувала відповідачу країну та період часу,на який необхідний виїхати їх спільній дитині саме з метою лікування,та не довела наявності у дитини невиліковного в Україні захворювання,можливості її лікування за рахунок страхового полісу чоловіка позивачки та тимчасового характеру виїзду дитини.На думку відповідача,позивач має намір переїхати у ОСОБА_4 до чоловіка і вивезти доньку не тимчасово, а на постійне проживання. Позивач не підтвердила доказами звернення до конкретної клініки у ОСОБА_4, можливість лікування у ній дитини сторін безкоштовно,та не переконала відповідача остаточно,що лікування дитини в Україні неможливе,а захворювання дитини на вторинний імунодифіцит,на яке вона посилалась при зверненні до суду,висновком консиліуму лікарів не підтверджено.

Представник третьої особи в судове засідання не з*явився,подав письмову заяву про розгляд справи без його участі,яка в силу ст.19 СК України не є обов*язковою.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та представників,допитавши свідків,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений необґрунтовано,не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Звертаючись до суду з позовом,позивач просила суд надати їй дозвіл без згоди батька оформити проїзний документ дитини ОСОБА_3 та надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Німечиини дитини з матір'ю без згоди та супроводу батька в період з 15 січня 2016 року по 15 січня 2017 року.

Обгрунтовуючи необхідність такого виїзду без згоди батька,позивач посилалась на наявність у дитини захворюваннявторинний імунодефіцитний стан,який не лікується в України,проте у зазначений позивачкою країні ОСОБА_4 рівень розвитку медицини дозволяє ефективно відновити здоров*я дитини.

Також позивач визначила державою прямування саме ОСОБА_4 з обґрунтуванням на ті обставини,що її чоловік ОСОБА_5,який є громадянином цієї держави,має медичну страховку,яка автоматично розповсюджується на його дружину на падчерку та дає можливість лікувати дитину безкоштовно.

При розгляді справи в суді ці обставини доказами позивача не знайшли свого підтвердження.

Так,згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 4108,у ОСОБА_3 за результатами стаціонарного обстеження в період з 23.11.2015 р.по 02.12.2015р.було діагностовано ряд захворювань,жодне з яких не є хронічним,та призначено лікування після виписки.

Доказів про те,що стан здоров*я дитини є загрозливим,а встановлені у дитини захворювання є невиліковними в Україні,позивач не надала.

Водночас,згідно висновку консиліуму лікарів від 01.12.2015 р.,діагноз,на який позивач посилалась при зверненні до судувторинний імунодефіцитний стан,який,на її думку, не лікується в України,в результаті комісійного обстеження дитини-виключний.

Надані позивачем відомості щодо відвідування та консультації дитини у лікарів до часу звернення до суду із позовом висновків суду не спростовують,оскільки не містять інформації щодо предмету доказування у даній справі.

Позивач,не погоджуючись із висновком консиліуму лікарів від 01.12.2015р.про відсутність у дитини захворювання на вторинний імунодефіцитний стан,від проведення судової медичної експертизи відмовилась,належними та допустимими доказами цього висновку не спростувала.

Крім того,з наданої позивачем інформації щодо медичної страховки чоловіка ОСОБА_5,за рахунок якої вона,на її думку,може забезпечити дитині безкоштовне обстеження та лікування у ОСОБА_4,вбачається,що станом на 02.12.2015 р.попереднє рішення щодо розповсюдження на його падчерку сімейного страхування не прийнято,звернення позивача до конкретної лікарні та підтвердження про згоду прийняти дитину та обстеження і лікування у ОСОБА_4 нічим не підтверджено.

За таких обставин,дитина сторін,у разі перебування у ОСОБА_4 без права користування страховою медициною,взагалі може залишитись без медичної допомоги,що,з урахуванням її стану здоров*я,шкодитиме її інтересам та не сприятиме зміцненню здоров*я.

Крім того,визначений позивачкою проміжок часу перебування в іншій країні співпадає з навчальним роком ,проте позивач не підтвердила доказами,як буде організовано процес навчання дитини в іншій державі,чи є це зручним для самої дитини з урахуванням мови спілкування в іншій країні та чи сприятиме це її розвитку.

Водночас,аналізуючи заперечення відповідача щодо виїзду малолітньої дитини разом із матір'ю до іншої країни та причини,якими вони викликані,суд вважає їх такими,що заслуговують на увагу,виходячи з наступного.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З цією метою Держави-учасниці Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод.

У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально,або могли б здійснюватися,якби не переміщення (утримування).

Відповідач в обгрунтування своєї відмови дати дозвіл на виїзд дитини за кордон посилався на те,що позивач ОСОБА_1перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_5,котрий проживає в м.Гессен,міцними соціальними зв*язками,крім дитини ОСОБА_3,які перешкодили б позивачці залишитись у ОСОБА_4 на постійне проживання,вона в Україні не обтяжена,тому припущення відповідача, що позивач планує не тимчасовий виїзд,а має намір переїхати до чоловіка саме на постійне проживання,цілком логічні.

У разі виїзду дитини за кордон позивачка не має обов*язку повернути дитину до країни постійного проживання,у примусовому порядку це можливо лише шляхом запровадження процедури Гаазької Конвенції для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави.

Виїзд дитини за кордон за таких обставин може привести до серйозного розриву сімейних зв*язків між відповідачем і дитиною,зросте психологічне напруження між сторонами,що провокуватиме подальше відчуження та втрату родинних зв*язків,чим піддається загрозі психічний розвиток дитини.

Посилання позивача на те,що відповідач фактично не здійснює піклування про дитину ,тому припинення його спілкування з дочкою не має ризику заподіяння їй шкоди,достатніми переконливими доказами не підтверджені.

Так,свідок ОСОБА_8суду показав,що він є сином ОСОБА_1від першого шлюбу,проживає разом з нею та сестрою ОСОБА_3На теперішній час спілкування ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2відбувається,в основному,по телефону,відносини між ними прохолодні.

Свідок ОСОБА_9А.в суді показала,що вона є бабусею ОСОБА_3,дитина не здорова,останні рік постійно хворіє ,її лікуванням повністю займається ОСОБА_1Дитина не має міцного психологічного зв*язку з батьком,який,в основному,лише возить її у магазин.

Зазначені особи є членами сім*ї позивача ,через що мають зацікавленість у вирішені справи на користь позивача,тому їх свідчення не можна вважати об*єктивними.

Свідок ОСОБА_10суду показала,що протягом останніх 3-х років підтримує дружні стосунки із ОСОБА_1,знає її доньку ОСОБА_6,яку бачить щонайменше раз на два дні.Дитина називає батька «Дімой»,емоційного зв*язку з ним не має,потреби у спілкуванні з ним не відчуває.

Покази вказаного свідка лише підтверджують ті обставини,що батько,який проживає окремо від дитини,не може у тому ж обсязі,що і мати ,брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Крім того,з показів цих свідків не встановлено,що спілкування із батьком шкодить інтересам дитини,ставить під загрозу її здоров*я чи безпеку.

З пояснень самої ж позивачки суд встановив,що на її прохання відповідач приймає участь в лікуванні дитини,спільно із нею відвідує лікарів,провідував дитину у лікарні.

Відповідач сплачує аліменти на утримання дитини,в батьківських правах не обмежений.

Таким чином,відповідач як батько ОСОБА_3 фактично здійснює про неї піклування,спілкується з дитиною,тому його позиція у даній справі не є проявом особистих амбіцій,як про це зазначила позивач,а спрямована саме на захист інтересів дитини спілкуватись з обома рідними батьками та враховує інтереси самого батька на можливість спілкуватись та виховувати дитину.

З урахуванням стану здоров*я дитини,її віку,рівня розвитку,суд не вважає доцільним з*ясовувати думку дитини із спірного питання.

Враховуючи наведене,суд відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,оскільки це суперечитиме змісту положень ст.141,157 СК України,які визначають рівність прав та обов*язків батьків відносно виховання дитини,а заявлені позивачкою вимоги про виїзд дитини за кордон можуть мати не тимчасовий характер,намір переїхати проживати до іншої країни постійно не виключений,звернення позивача до суду негайною потребою у лікуванні дитини саме за кордоном не обумовлено.

На підставі ст.141,151,153,157159 СК України,ст.313 ЦК України,ст.15-16 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.3,10,11,57,60,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька-відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко