Справа № 456/3136/14-ц
Провадження № 2/456/142/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2015 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бучківської В. Л.

при секретарі Березіній Л.В.

з участю прокурора Івасівки О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи добросовісним набувачем за договором, визнання права власності на квартиру та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів 100 тис. грн. моральної шкоди в солідарному порядку. В обґрунтування позову покликається на те, що він є одиноким інвалідом першої групи (фактично сліпий та безногий), має важке захворювання, чому змушений кілька разів на тиждень проходити процедуру діалізу в м. Дрогобичі, що позбавляє його останніх коштів на існування. Внаслідок винних дій ОСОБА_2 (що неодноразово встановлювалося судами різних інстанцій) він був позбавлений права на житло, яке придбав на абсолютно законних підставах, а віднедавна під загрозу поставлено його право на життя. Купуючи спірну квартиру він не знав, не гадав і не міг уявити, що в нього, добросовісного набувача, інваліда, можуть забрати квартиру, яку він законно придбав за кошти, виручені ним від продажу його попереднього житла, яку відремонтував, вклавши 56 тис. грн., і опинився як без грошей, так і без власності на житло, під загрозою виселення на вулицю. Так, 25 вересня 2007 року між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. З цього дня він став законним власником даної квартири. ОСОБА_4 став власником квартири на підставі договору дарування від 01.09.2007 р., укладеного між ним та його матір'ю ОСОБА_3 Остання стала власником квартири на підставі договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_2 15.09.2004 р. 15 червня 2011 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області постановив рішення, яким визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.09.04р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Одночасно вирішив повернути у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, витребувавши її з володіння ОСОБА_1. Згідно даних офіційного Реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиним власником спірної квартири на сьогодні є ОСОБА_2 Судом встановлено, що він, позивач по справі є добросовісний набувач. Про це зазначено в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2013 року (колегія суддів Каблака Ш, Крайник Н.П, Курій Н.М.) у справі №22-ц/783/81 1/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду від 15 червня 2011 року. А тому дана обставина, в силу ч. 2 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Квартиру він придбав за відплатним договором купівлі-продажу. Купівля квартири вчинена за 30 000 доларів CШA. Кошти за договором купівлі -продажу передані покупцю до моменту підписання даного договору. Докази того, що ним за квартиру сплачено саме таку суму, та експертна оцінка вартості вказаної квартири містяться в матеріалах справи №1323/3404/2012. Оскільки, під час розгляду справи про витребування у нього, добросовісного набувача, квартири, яку він придбав за оплатним договором, суд не вирішив питання про відшкодування йому, добросовісному набувачеві, завданої шкоди, він змушений звернутися до суду. Визнаючи договір дарування недійсним, судом встановлено, що ОСОБА_2 повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він не перебував у шлюбі, надав паспорт у якому був відсутній штамп про одруження, стверджував що квартира належить йому на праві особистої власності, про що написав відповідну розписку. За таких обставин вважає, що винним у вчиненні недійсного правочину є саме ОСОБА_2, а тому вимога про відшкодування шкоди на придбання квартири повинна бути заявлена саме до нього. Покликаючись на ч.4 ст.22, ч.2 ст.216 ЦК України вважає, що відшкодування збитків і шкоди шляхом стягнення коштів у даному випадку не є ефективним, справедливим та достатнім способом поновлення його порушених прав, оскільки йдеться не лише про майнові відносини, а й про вкрай поганий стан його здоров'я та його право на житло, що, у існуючому контексті, слід розуміти як право на життя. Внаслідок всіх судових перипетій значно погіршився його стан здоров'я. Кілька разів на тиждень йому доводиться проходити процедуру діалізу в м.Дрогобичі. Періодично виникають гнійні абсцеси, які доводиться розкривати хірургічним шляхом. Вони кепсько гояться і він цей час змушений проводити у лікарні. Якщо, замість готового житла, він отримає натомість лише рішення про стягнення коштів (які невідомо чи ще вдасться стягнути) і його ОСОБА_2 виселить на вулицю, це стане для нього смертним вироком. В нього немає сім'ї, дітей і батьків, з близької родини є лише брат, який намагається надавати допомогу в його ситуації. За таких умов, навіть отримавши певні кошти, він неспроможний за них самостійно відновити порушені права (в тому числі на житло). Неповний перелік його порушених прав, які необхідно захистити: невідшкодована сума, сплачена ним за квартиру АДРЕСА_1 - 30 тис. доларів (докази в матеріалах справи № 1323/3404/2012), його позбавлено права власності на квартиру, хоча він був добросовісним набувачем - експертна оцінка вартості квартири 136'880 грн. (докази в матеріалах справи № 1323/3404/2012), не відшкодовані кошти, вкладені ним в ремонт даної квартири - 56 тис. грн. (за експертною оцінкою - 44'387 грн., докази в матеріалах справи № 1323/3404/2012), завдана моральна шкода (завдяки судовим процесам, переживанням внаслідок позбавлення права на законно придбану квартиру значне погіршення стану здоров'я), яку він оцінює в сумі 100 тис. грн.; існує реальна загроза позбавлення його конституційного права на житло (ст. 47 Конституції); відповідач вже двічі намагався його виселити, перший раз, після набуття законної сили рішенням про витребування від нього квартири, відповідач намагався виселити його через виконавчу службу, доки з суду не було отримано роз'яснення, що це рішення стосується лише права власності, а не права на проживання чи виселення. Тоді відповідач подав окремий позов про його виселення, 22.05.2014 р. суд відмовив і в цьому позові у справі №456/1336/13-ц. Позбавлення його права на житло (виселення на вулицю) автоматично ставить його у безпорадне становище, коли він не зможе належним чином дбати про своє здоров'я (вчасно проводити діаліз, отримувати підтримуюче лікування), що незабаром потягне за собою смертельні наслідки. Отже це є порушенням його права на життя (ст. 27 Конституції). Таким чином, навіть сума збитків прямо перевищує вартість квартири. Отже визнання за ним права власності на спірну квартиру ще не буде повною компенсацією всіх понесених ним втрат.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та доповнивши позовні вимоги, в порядку ст.31 ЦПК України (а.с.247), просить додатково суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 41 тисячу доларів США матеріальних збитків та вважає, що якщо суд прийде до висновку про неможливість задоволення його позовних вимог про визнання права власності на квартиру, заподіяну йому шкоду ОСОБА_2 повинен відшкодувати, окрім моральної шкоди, яку він заявляв раніше, і шляхом відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування збільшення розміру позовних вимог покликається на те, що квартиру він придбав за відплатним договором купівлі-продажу, купівля квартири вчинена за 30000 доларів США. Докази того, що за квартиру сплачено саме таку суму та експертна оцінка вартості вказаної квартири містяться в матеріалах справи №1323/3404/2012, згідно експертної оцінки вартість квартири станом на 25.09.2007 р. становила 136'880 грн., що за курсом долара США на той час (5,05 грн. за 1 долар США) дорівнювала 27'105 дол. США. Тобто експертна оцінка приблизно відповідає сплаченій насправді сумі. У придбаній квартирі він зробив ремонт на суму 11 тис. дол. США. Згідно експертної оцінки, вартість проведеного ремонту станом на 01.01.2008 р. становила 44'387 грн., що за таким же курсом дорівнює 8'789,5 дол. США. Просить суд стягнути 41 тисячу доларів США матеріальних збитків та 100 тисяч грн. моральної шкоди, у випадку, якщо суд не знайде підстав для визнання за ним права власності на спірну квартиру. В судовому засіданні позивач, будучи допитаним судом, в порядку ст.57 ЦПК України в якості свідка дав суду показання про те, що на момент придбання квартири йому не було відомо, що така є спірною і на неї можуть претендувати треті особи. Зазначив, що купівлею квартири безпосередньо займався його брат ОСОБА_8, який через посередників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 знайшов цю квартиру. При укладенні договору він присутнім не був, в той день він був у лікарні і договір підписав фактично на другий день, кошти в банку з рахунку знімав його брат та передавав ОСОБА_3 - матері продавця ОСОБА_4 Всі судові процеси, які розпочалися у 2007 році і тривають до сьогодні заподіяли значної шкоди його здоров'ю, він фактично опинився без житла і коштів для існування, відповідач ОСОБА_2, який незаконно уклав договір повинен повернути йому кошти за квартиру, ремонт і відшкодувати заподіяну моральну шкоду, оскільки саме з його вини розпочалися всі судові процеси, і саме останній є основним винуватцем всіх подій, що не заперечував в судовому засіданні, коли визнавався недійсним первинний договір. На даний час, після рішення суду, маючи можливість зареєструвати квартиру на себе і дружину, і знаючи, що така визнана спільною сумісною власністю подружжя, він зареєстрував право власності лише на себе, а його дружина вже пропустила всі строки для поділу квартири, як спільної сумісної власності подружжя. Йому відомо, що брат перерахував кошти на рахунок ОСОБА_3 Квартира під час первинного огляду була в жахливому стані, він витратив значні кошти на її ремонт, що підтверджується чеками та проведеною в суді експертизою. Просить позов задоволити та відновити його порушені права.

Представник позивача ОСОБА_11 позовні вимоги та доповнення до них підтримав в повному обсязі та зазначив, що визнаючи договір дарування недійсним, судом у справі №2-129/11 (рішення від 15.06.2011) встановлено, що ОСОБА_2 повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він не перебував у шлюбі, надав паспорт у якому був відсутній штамп про одруження, стверджував що квартира належить йому на праві особистої власності, про що написав відповідну розписку. Більше того, ОСОБА_2 позов визнав, а отже визнав і власну цивільну вину в укладені недійсного правочину. Суд підтвердив вину ОСОБА_2 і позов задоволив. За таких обставин вина ОСОБА_2 є безспірною, а тому саме він і має відшкодовувати всі збитки, завдані іншим особам внаслідок укладення недійсного правочину. Відшкодовувати збитки ОСОБА_2 має і з тих підстав, що квартира АДРЕСА_1 повернута йому як колишньому власнику, шляхом витребування її із володіння ОСОБА_1, проведена державна реєстрація права власності на дану квартиру за ОСОБА_2 Таким чином, головним вигодонабувачем після визнання недійсності правочину став сам же винуватець його недійсності. Твердження представника третьої особи ОСОБА_5 про те, що вигодонабувачем та співвласником квартири є також і третя особа, безпідставні та юридично неспроможні. ОСОБА_5 розірвала шлюб з ОСОБА_2 13.06.2002 р. З того часу нею не вчинено жодних дій з метою офіційного встановлення (реєстрації) її прав, як співвласника згаданого житла. Угоди про поділ шлюбного майна колишнє подружжя не укладало. Термін позовної давності про поділ шлюбного майна минув. Минуло 12 років з моменту розлучення. Минуло 10 років відколи ОСОБА_5 довідалася «про порушення її прав власності» (дарунок «її» квартири від ОСОБА_2 ОСОБА_3). Минуло три з половиною роки після рішення суду, яким спірну квартиру було повернуто у власність ОСОБА_2. Навіть після ухвали апеляційного суду, яким згадане рішення про повернення квартири ОСОБА_2 залишено в силі, минуло більше 3-х років. Але позову про поділ шлюбного майна так і не заявлено. Згідно даних офіційного Реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиним власником спірної квартири є ОСОБА_2 Згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: «Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації». Оскільки ОСОБА_5 ніколи не ставила питання про офіційне оформлення (реєстрацію) права своєї співвласності на спірну квартиру, право власності на неї, на сьогодні, відсутнє. Тож єдиним власником квартири може вважатися лише ОСОБА_2 Відшкодування збитків і шкоди виключно шляхом стягнення коштів у даному випадку не є ефективним, справедливим та достатнім способом поновлення порушених прав позивача, оскільки йдеться не лише про майнові відносини, а й про вкрай поганий стан його здоров'я та його право на житло, що, у існуючому контексті, слід розуміти як право на життя. Нелогічно, несправедливо та суперечить праву ситуація, коли основний винуватець, внаслідок дій якого ОСОБА_1 позбавлений житла та коштів на його придбання, відібрав собі у власність квартиру (яку сам же добровільно колись відчужив), яку позивач законно придбав, та й іще намагається його з неї виселити, ставлячи під загрозу життя інваліда. Тому найдоцільнішим способом поновлення порушених прав в комплексі, є визнання права власності позивача на спірну квартиру, у якій він наразі проживає, у яку вселився на законних підставах і яка на сьогодні перебуває у власності винуватця порушення прав позивача. Однак, якщо суд прийде до висновку про неможливість задоволення позовних вимог про визнання права власності, просить суд стягнути з ОСОБА_2 41 тисячу доларів США матеріальних збитків та 100 000 грн. моральної шкоди солідарно з голодянкою Г.І.

Відповідач ОСОБА_2 з позовними вимогами не погодився та суду пояснив, що в 2007 році він звернувся з колишньою дружиною ОСОБА_5 до суду з метою захисту порушеного права власності. На момент звернення до суду їм небуло відомо, що ОСОБА_3 вже відчужила спірне помешкання. Вважає, що шахрайські дії вчинила саме ОСОБА_3, якій було відомо про судові процеси, і яка незважаючи на це подарувала квартиру сину ОСОБА_4, а той відчужив позивачу ОСОБА_1 На його думку саме нотаріус ОСОБА_12 в змові з ОСОБА_3 вчинила шахрайські дії, оскільки не з'ясувала належним чином підстави для укладення договору. Він такий договір уклав під примусом ОСОБА_3, яка погрожувала, що вижене його з будинку. Двоє інших нотаріусів, до яких він звертався перед ОСОБА_12, а саме ОСОБА_12 та ОСОБА_23 відмовляли в посвідченні договору, оскільки не було згоди другого подружжя. Він придбав квартиру за спільно нажиті з ОСОБА_5 кошти, яка в 1997 році змушена була виїхати за кордон на заробітки. Квартира по АДРЕСА_14 приватизована 03.08.2004 р. на всю сім'ю. З ОСОБА_3 він перебував в шлюбі з 2004 по 2007 рр. Коли укладав договір дарування перебував в стані розпачу, на той час від нього відвернулися діти і не хотіли з ним спілкуватися, ОСОБА_3 вимагала, щоб він подарував їй квартиру, оскільки повернеться її син ОСОБА_4, який не має де жити, і він під примусом уклав вказаний правочин. Сину свою частку по АДРЕСА_14 він подарував ще коли жив у ОСОБА_3 Визнає, що квартира вибула незаконно, і укладений договір суперечив закону та порушував права його колишньої дружини ОСОБА_5, яка вололіда половиною квартири, як спільною сумісною власністю. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позов заявлений до неї не визнала, подала на адресу суду заперечення (а.с.25; 125-126; 227-229) та будучи допитаною судом в якості свідка, в порядку ст.57 ЦПК України, надала суду пояснення про те, з літа 2004 року вона почала проживати з ОСОБА_2, останній, подарував їй квартиру АДРЕСА_1 14.09.2004 року. Після того 03.05.2007 року вона передарувала дану квартиру сину ОСОБА_4, який проживав за адресою: АДРЕСА_13. Після того, 25.09.2007 року гр. ОСОБА_4, продав дане житло гр. ОСОБА_1 Під час проведення договору дарування ОСОБА_2, у приватного нотаріуса ОСОБА_13, власноручно підписав документ - заяву, про те що дана квартира АДРЕСА_1, була придбана ним одноособово і що ні яких власників, крім нього немає. Нотаріус ОСОБА_13 на усіх судових та кримінальних засіданнях надавала відповідні документи та заяву підписану ОСОБА_2, який приходив до неї на консультацію з приводу дарування квартири. Прийшовши в день укладення договору вони чекали коли перевірять документи на квартиру, чи не значиться вона під заставою, і після того нотаріус посвідчила договір. Тому нести відповідальність має ОСОБА_2, і його дії підпадають не тільки під цивільну правову відповідальність, а і під злочин передбачений ст. 190 КК України (шахрайство), відносно усіх учасників даного цивільного процесу. Під час розгляду всіх справ судді не приймали до уваги що ОСОБА_2 залишив в користь дружини 3-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_14, а собі залишив спірну 1-но кімнатну квартиру, така між ними була домовленість і ОСОБА_2 їй про це розповідав. Під час укладення договору купівлі-продажу між її сином та ОСОБА_1 вона участі не брала і всі показання свідків є неправдивими, кошти вона отримала від свого брата в день укладення договору і такі повернула. Нотаріус ОСОБА_13 відмовляє їй у наданні доказів по справі, хоча при проведенні договору дарування вона проплачувала дану угоду і була учасником цієї угоди, а ОСОБА_12 відмовила їй, бо ці документи є таємницею, а саме документ, де ОСОБА_2, добровільно написав про те, що він одноособово володіє спірною квартирою, так як усі його підписи були доведені експертизою в травні 2012 року. Посилання позивача на те, що ним було сплачено за квартиру 30000 доларів США не відповідають дійсності та не підтверджено жодними доказами, оскільки документи в ОТП Банку про зняття з рахунку коштів, свідчать тільки про те, що ці кошти було знято з рахунку і жодним чином не підтверджують факту оплати цими коштами за квартиру їй чи її сину ОСОБА_4 Квартира була в запущеному стані, там необхідно було робити ремонт, а тому син вирішив її відчужити. При знайомстві з ОСОБА_2, останній повідомляв, що був одружений, при розлученні вони поділили з дружиною спільно нажите майно, а саме квартира по АДРЕСА_14 залишилася дружині, а квартира по АДРЕСА_1 - дісталася йому і дружина до 2007 року жодного разу про цю квартиру не згадувала. Вона не змушувала ОСОБА_2 укладати договір дарування, останній сам був ініціатором укладення такого. Після укладення шлюбу, вона зареєструвала ОСОБА_2 в своєму будинку, оскільки колишня дружина його виписала. На даний час їй невідомо, де є її син, він постійно їздить по заробітках. В нотаріуса ОСОБА_2 в її присутності стверджував, що одружений не був. Вважає винним у всьому ОСОБА_2 і що саме останній повинен нести відповідальність та відшкодувати шкоду. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з неї моральної шкоди.

Третя особа ОСОБА_15 з позовними вимогами не погодився та зазначив, що батьки розлучилися в 2002 році, вони з батьком постійно спілкувалися, в 2007 році батько повідомив йому, що квартиру подарував ОСОБА_3, мати на той час вже давно працювала за кордоном. Спірна квартира придбана батьками в 2007 році за спільні кошти. Їх в батьків троє дітей. Після того, як ОСОБА_3 вигнала батька з дому, він спочатку проживав в гуртожитку, а потім в орендованій квартирі. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_16 з позовними вимогами не погодився та зазначив, що ОСОБА_5, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2, 26.02.1997р. ними за спільні сімейні кошти була придбана однокімнатна квартира по АДРЕСА_1. Покупцем в договорі купівлі-продажу було зазначено лише ОСОБА_2, однак, в силу вимог ст. 22 КпШС України в ОСОБА_5 з ОСОБА_2 виникло право спільної сумісної власності на дану квартиру. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, 13.06.2002р., в ОСОБА_5 з ним не виникало спорів з приводу спільного майна подружжя, оскільки вона перебувала на заробітках за кордоном. В 2007 році ОСОБА_5 дізналась, що ОСОБА_2 15.06.2004р. уклав договір дарування спірної квартири з ОСОБА_3 і через свого представника звернулась до суду з позовом про визнання недійсним даного договору та зобов'язання повернути квартиру в спільну сумісну власність. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. її позов задоволено. Дане рішення неодноразово переглядалось судами всіх інстанцій і набрало законної сили 14.03.2013р., з моменту розгляду справи в апеляційному суді Львівської області. Як встановив апеляційний суд Львівської області по згаданій справі, про що зазначив в ухвалах від 20.11.2011р. і 14.03.2013р., посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент звернення ОСОБА_5 до суду сплила позовна давність, не може братись до уваги, оскільки договір дарування квартири укладено 15.09.2004р., а з позовом вона звернулась 04.09.2007 року, тобто в межах строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. Відтак, посилаючись на пропуск позовної давності відповідачем, позивач не може стверджувати про втрату права відповідачем і відповідно набуття права позивачем, оскільки позовна давність слугує лише підставою для відмови в задоволенні позову. Під час розгляду справи, за наслідками якої ухвалено згадане вище рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р., суд першої інстанції встановив, що за час перебування в шлюбі ОСОБА_5 і ОСОБА_2 придбали спірну квартиру по АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.02.1997р. було оформлено на ім'я ОСОБА_2, тому суд повернув квартиру йому. Право спільної сумісної власності на квартиру підтвердив і апеляційний суд Львівської області, який в ухвалі від 20.12.2011р. зазначив, що оскільки договір дарування квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, укладений без згоди ОСОБА_5 як співвласника, суд першої інстанції у відповідності до закону ухвалив рішення про визнання договору дарування недійсним. Це ж повторно підтвердив апеляційний суд в ухвалі від 14.03.2013р. Відтак встановленою судом обставиною є придбання спірної квартири по АДРЕСА_1 в шлюбі з ОСОБА_2 Відтак вірним є висновок судів, що дана квартира є ОСОБА_5 і ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. Тому не витримують критики твердження ОСОБА_1, що право власності на спірну квартиру в ОСОБА_5 на сьогодні відсутнє і єдиним власником квартири може вважатися ОСОБА_2, оскільки право власності зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 і вона ніколи не ставила вимогу про офіційну реєстрацію права власності. Єдиним можливим способом захисту права власності ОСОБА_5 на момент розгляду справи, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», було витребування квартири в останнього власника ОСОБА_1 Вважає, що єдино можливий спосіб захисту прав і інтересів покупця в разі відсудження в нього придбаного товару визначено ст. 661 ЦК України. Згідно з її умовами - це стягнення збитків лише з продавця. Інших способів, в тому числі альтернативних, законодавство не передбачає. Законодавство не передбачає в такому випадку і визнання права власності на річ покупця, в разі відсудження в нього даної речі. Відтак, ОСОБА_1 для захисту свого права має звернутися з позовом до ОСОБА_4, з ким і уклав договір купівлі-продажу від 25.09.2007р. Неможливість стягнення коштів у зв'язку з відсутністю майна в особи і у зв'язку з цим визнання права власності на річ, що передбачено ст. 16 ЦК України може вирішуватись на стадії виконання рішення, а не є підставою для заявления такої позовної вимоги. Відтак не витримують критики твердження ОСОБА_1, що витребувати кошти за безвідплатним договором не видається можливим, оскільки способом захисту його інтересів є стягнення коштів з продавця за укладеним договором купівлі-продажу квартири від 25.09.2007р. Також безпідставним є твердження ОСОБА_1, що він має право вимагати поновлення своїх прав у кілька способів. Підставою набуття права власності на спірну квартиру, на думку позивача, є договір купівлі-продажу квартири, який він уклав 25.09.2007р. з ОСОБА_4 Проте, даний договір на сьогодні не є підставою для існування права власності в нього, оскільки на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. в нього витребувано спірну квартиру, що своєю чергою припинило право власності на неї, набуте позивачем за вказаним договором. Після ухвалення даного рішення ОСОБА_2 як один з співвласників зареєстрував в установленому порядку право власності після реєстрації права власності на ім'я ОСОБА_1 Відтак в ОСОБА_1 не може вже виникнути чи існувати право власності як добросовісного набувача на квартиру, яку в нього вже було витребувано. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З даної норми випливає, що заявляти позов про визнання права власності може лише власник, яким ОСОБА_1 на сьогодні не є. Відтак безпідставними є твердження ОСОБА_1, що захист його прав як добросовісного набувача можна здійснити у спосіб визнання його права власності на квартиру.

Прокурор Івасівка О.З. підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди та зазначила, що прокуратурою в інтересах ОСОБА_1 було подано позов про відшкодування шкоди, де відповідачами зазначено ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, однак в процесі судового розгляду, не знайшовши належного способу захисту порушеного права, ними було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що місце проживання і перебування ОСОБА_4 невідоме, в нього відсутнє майно, як і відсутнє майно в ОСОБА_2, який є пенсіонером. Вважає, що цивільно-правова вина ОСОБА_2 доведена в повному обсязі, саме винними діями останнього заподіяно матеріальну та моральну шкоду позивачу по справі, яка повинна бути відшкодована винуватцем, який, укладаючи договір дарування повідомив неправдиву інформацію нотаріусу та уклав договір, порушуючи закон. Вважає, що в судовому засіданні доведено, що позивач сплатив за квартиру 30000 доларів США, та згідно експертної оцінки витратив 44328,00 грн. на ремонті роботи. Окрім цього, вважає, що підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку заподіяна позивачу моральна шкода.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того з п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи добросовісним набувачем за договором, визнання права власності на квартиру та відшкодування матеріальної та моральної шкоди керується положеннями Цивільного кодексу України, оскільки правовідносини мі сторонами виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як на підставу для звернення до суду з позовними вимогами про визнання особи добросовісним набувачем за договором, визнання права власності на квартиру та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 покликається на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року, згідно якого визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.09.04р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_12, та зареєстрованим в реєстрі за №1874, повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, витребувавши її із володіння ОСОБА_1.

За змістом ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року (справа №2-129/11) встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач по справі ОСОБА_5 та відповідач по справі ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15 липня 1972 року у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №222 /Т.1 а.с.42/.

За договором купівлі-продажу від 06.02.1997 року, укладеного між ОСОБА_17 та ОСОБА_2, і посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_18, ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1 /Т.2 а.с.103-104/. На підставі цього договору ОСОБА_2 Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення про його право власності на квартиру АДРЕСА_1 /Т.2 а.с.110/

Як безспірно встановлено в ході розгляду справи, за час перебування у шлюбі сторони у справі позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2, які постійно працювали та отримували відповідну платню, придбали майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

13.06.2002 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану м. Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис №109 /Т.1 а.с.44/.

За договором дарування, укладеного 15.09.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_12, ОСОБА_3 стала власником квартири АДРЕСА_1 /Т.2 а.с.101-102/. На підставі цього договору ОСОБА_3 комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонним бюро технічної інвентаризації» було видано реєстраційне посвідчення про її право власності на квартиру АДРЕСА_1 /Т.1 а.с.31/.

Як вбачається з матеріалів справи шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану м. Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції 05 жовтня 2004 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №312 /Т.1 а.с. 184/.

Суд, перевіривши доводи сторін та проаналізувавши зібрані у справі докази, прийшов до висновку, що договір дарування від 15.09.2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_12, /Т.2 а.с.101-102/, згідно якого ОСОБА_3 стала власником квартири АДРЕСА_1 є недійсним, оскільки укладений без згоди ОСОБА_5, в той час як квартира придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.

Що стосується договору дарування, укладеного 03.05.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., згідно якого ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1 /Т.1 а.с.48/, та договору купівлі-продажу, укладеного 25.09.2007 р. укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_20, згідно якого ОСОБА_1 став власником квартири АДРЕСА_1 /Т.1 а.с.75/, то суд за правилами ст. 388 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. суд вважає, що визнаючи недійсним договір дарування, укладений 15.09.2004 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_12, /Т.2 а.с.101-102/, згідно якого ОСОБА_3 стала власником квартири АДРЕСА_1, вказані договори втрачають законну силу, що також тягне і недійсність вказаного договору дарування від 03.05.2007 р., і договору купівлі-продажу від 25.09.2007 р. спірного майна і в кінцевому підсумку це призводить до повернення майна його колишньому власнику.

Дані факти та встановлені судовим рішенням обставини в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують перевірки та доказування в даному судовому процесі.

Позивач ОСОБА_1, в якого згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року витребувано на підставі ст.388 ЦК України як в добросовісного набувача квартиру АДРЕСА_1, звертаючись до суду, на підставі ст.16 ЦК України просить суд поновити його права наступним шляхом: шляхом стягнення коштів (відшкодування збитків), які дозволять придбати квартиру аналогічної якості та характеристики (п.8 ч.2 ст.16 ЦК); шляхом примусового виконання обов'язку в натурі: зобов'язати відповідача придбати аналогічну за характеристиками квартиру (п.5 ч.2 ст.16 ЦК); шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто повернення йому у власність квартири, в якій він проживає (п.4 ч.2 ст.16 ЦК); шляхом визнання його права власності на квартиру (п.1 ч.2 ст.16 ЦК).

Вирішуючи позов, суд, керуючись ст.ст.3,4,11,15,16,216 ЦК України, вважає, що права позивача порушені і підлягають відновленню шляхом стягнення коштів (відшкодування збитків), особою винною у їх порушенні. Не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання особи добросовісним набувачем за договором та визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки такий спосіб захисту порушеного права законом не передбачено.

До вказаних висновків суд прийшов виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства(ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Передбачені ст.16 ЦК України способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, ВСУ рекомендує судам зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

В силу наведених норм закону та практики Європейського суду з прав людини необгрунтованими слід визнати доводи представника третьої особи ОСОБА_16 про те, що позивач не має права обирати альтернативні способи захисту свого порушеного права та повинен скористатися єдиним можливим способом - відшкодуванням коштів з продавця за договором купівлі-продажу.

Однак є такими, що заслуговують на увагу доводи представника третьої особи ОСОБА_16 про те, що такий спосіб захисту порушеного права як визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру законом не передбачено, а тому до задоволення не підлягають.

Суд вважає, що поновлення порушеного права позивача ОСОБА_1 не підлягає захисту шляхом примусового виконання обов'язку в натурі: зобов'язати відповідача придбати аналогічну за характеристиками квартиру (п.5 ч.2 ст.16 ЦК), оскільки цей спосіб захисту застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його.

Що стосується такого способу захисту порушеного права як відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто повернення йому у власність квартири, в якій він проживає (п.4 ч.2 ст.16 ЦК), то такий спосіб застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

Такою, що суперечить правовим приписам закону є позовна вимога ОСОБА_1 про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру (п.1 ч.2 ст.16 ЦК).

Суд звертає увагу на неможливість застосування таких способів захисту, які не передбачені чинним законодавством, зокрема статтею 16 ЦК, та не випливають із положень законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і суд може захистити цивільне право або інтерес.

Крім цього, згідно зі ст. 12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов'язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги.

Оглядом матеріалів цивільної справи №2-129/11 встановлено, що після набуття рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року, ОСОБА_2, якому повернуто у власність квартиру, зареєстрував в установленому порядку право власності. Відтак в позивача ОСОБА_1 не може вже виникнути чи існувати право власності як добросовісного набувача на квартиру, яку в нього вже було витребувано на підставі ст.388 ЦК України.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З наведеної норми закону слідує, що заявляти позов про визнання права власності може лише власник, яким позивач ОСОБА_1 на сьогодні вже не є. Відтак безпідставними є твердження ОСОБА_1, що захист його прушеного права можна здійснити у спосіб визнання його права власності на квартиру.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають до частково задоволення, виходячи з наступного.

В п.4 Узагальнень судової практики, що викладені у Інформаційному листі від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що у разі задоволення віндикаційного позову, суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що ОСОБА_2, укладаючи договір та даруючи квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, достовірно знав, що квартира набута ним у шлюбі і є спільною сумісною власністю його та дружини ОСОБА_5, повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він у шлюбі не перебував, про що написав відповідну заяву, під час судового розгляду справи №2-286/11 позовні вимоги ОСОБА_5 визнав в повному обсязі та з тим фактом, що вчинив дії всупереч закону, ОСОБА_2 в судовому засіданні погодився, згідно рішення суду квартира повернута у його власність та на даний час зареєстрована на нього, а тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_2, укладаючи договір, який в подальшому був визнаний судом недійсним, на момент його укладення розумів, що вчиняє незаконно і що такими його діями може бути заподіяна шкода третім особам.

Таким чином неправомірними діями відповідача ОСОБА_2, який повідомив нотаріусу неправдиву інформацію та уклав договір, що суперечить закону і спрямований на порушення прав інших осіб, позивачу ОСОБА_1 спричинено матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає частковому відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2

Даний висновок суду грунтується на зібраних у справі доказах:

- даних в судовому засіданні показаннях позивача ОСОБА_1, допитаного судом в якості свідка про те, що квартиру він придбав за відплатним договором купівлі-продажу. Купівля квартири вчинена за 30 000 доларів CШA. Кошти за договором купівлі-продажу передані покупцю до моменту підписання даного договору. Докази того, що ним за квартиру сплачено саме таку суму, та експертна оцінка вартості вказаної квартири містяться в матеріалах справи №1323/3404/2012. Оскільки, під час розгляду справи про витребування у нього, добросовісного набувача, квартири, яку він придбав за оплатним договором, суд не вирішив питання про відшкодування йому, добросовісному набувачеві, завданої шкоди, він змушений звернутися до суду. Визнаючи договір дарування недійсним, судом встановлено, що ОСОБА_2 повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він не перебував у шлюбі, надав паспорт у якому був відсутній штамп про одруження, стверджував що квартира належить йому на праві особистої власності, про що написав відповідну розписку. За таких обставин вважає, що винним у вчиненні недійсного правочину є саме ОСОБА_2, а тому вимога про відшкодування шкоди на придбання квартири повинна бути заявлена саме до нього;

- даних в судовому засіданні показаннях свідка ОСОБА_8 про те, що до 2006 р. його брат - позивач по справі проживав АДРЕСА_15, і у зв'язку з проблемами зі здоров'ям змушений був продати це помешкання та придбати значно менше за розмірами, оскільки необхідні було кошти на операцію. Він допомагав йому продати та придбати спірну квартиру. Через посередника вони знайшли квартиру по АДРЕСА_1, вона їм сподобалася тим, що знаходилася близько біля базару і була на ІІ поверсі. Однак сама квартира була в жахливому стані, протягом року вони робили в квартирі ремонт. В банк він ходив з ОСОБА_3, з неї домовлявся про укладення договору, йому навіть невідомо було, що квартира належить ОСОБА_4 З ОСОБА_3 вони разом в день укладення договору ходили в ОТР банк, де він зняв кошти з рахунку та передав ОСОБА_3, а саме поклав кошти на її рахунок. Брат на той час був в лікарні, і сам договір підписав вже на наступний день. Ремонт в квартирі обійшовся їм в 10 000 доларів США. Посередник ОСОБА_10 отримала 1% від продажу - 300 доларів, однак коли розпочалися судові процеси, вона ці кошти повернула їм;

- даними в судовому засіданні 23.06.2014 р. по справі №1323/3404/2012 та дослідженими в судовому засіданні показаннях свідка ОСОБА_10, яка під присягою повідомила суду, що вона працює рієлтором та брала безпосередньо участь в укладенні договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Вона давно знайома з покупцем, і допомагала йому знайти квартиру. З ОСОБА_3 познайомилася під час укладення договору, вони зустрічалися, разом ходили дивитися квартиру. В день укладення договору, в приміщенні нотаріуса ОСОБА_20 проходив ремонт і вони туди навіть не заходили, покупця в день укладення договору не було, він підписав такий на наступний день. Продаж квартири було вчинено за 30000 доларів США, вона отримала 1% від угоди - 300 доларів США, які після того, як розпочалися всі судові процеси, повернула позивачу. Після придбання квартири, яка перебувала в жахливому стані, ОСОБА_1 зробив там капітальний ремонт, поміняв вікна, двері, сантехніку. Згідно з матеріалами кримінального провадження №0000673, оглянутих в судовому засіданні, під час допиту в якості свідка ОСОБА_10 дала аналогічні за змістом показання та підтвердила факт укладення договору на суму 30000 доларів США;

- даних в судовому засіданні 03.04.2014 р. по справі №1323/3404/2012 та дослідженими в судовому засіданні показаннях свідка ОСОБА_22 - працівника ОТР Банку, який під присягою повідомив суду, що на момент укладення договору на ім'я позивача та відповідача ОСОБА_3 були відкриті два валютні рахунки ще в 2005 році і згідно виписок з рахунку, 25.09.2007 р. з рахунку ОСОБА_1 видано 30000 доларів США і 25.09.2007 р. на рахунок ОСОБА_3 зараховано 29000 доларів США. Такі кошти очевидно були замовлені напередодні, перед укладенням договору;

- згідно висновку експерта №131/14 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі за позовом прокурора м. Стрия в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів, сплати процентів за коритування чужими коштами, відшкодування збитків та моральної шкоди від 27.06.2014 р., вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 25.09.2007 р. становила 136880,00 грн., що за курсом долара США на той час (5,05 грн. за 1 долар США) дорівнювала 27105,00 дол. США, вартість проведеного ремонту станом на 01.01.2008 р. становила 44387,00 грн., що за курсом долара СІІІА на той час (5,05 грн. за 1 долар США) дорівнює 8789,5 дол. США (а.с.129-137);

- Виписками з рахунків ОТР Банку НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_8 та НОМЕР_2, відкритого на ім'я ОСОБА_3, згідно яких 25.09.2007 р. з рахунку ОСОБА_8 знято кошти в сумі 30000 доларів США; 25.09.2007 р. на рахунок ОСОБА_3 зараховано кошти в розмірі 29000 доларів США (справа №1323/3404/2012 ).

За таких підстав, суд оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів дійшов до висновку, що між неправомірними діями відповідача ОСОБА_2, який всупереч закону подарував квартиру, яка перебувала в спільній сумісній власності, та завданою шкодою позивачу, який на даний час позбавлений як коштів, так і самого житла, є безпосередній причинний зв'язок і є вина відповідача, а тому останній повинен відшкодувати завдану шкоду позивачу.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів.

Частина 1 статті 58 ЦПК України передбачає, що належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовна заява є підставною і підлягає частковому задоволенню, оскільки неправомірними діями відповідача ОСОБА_2, який на даний час є власником спірного помешкання, незважаючи на те, що відчужив його всупереч закону, спричинено матеріальну шкоду позивачу, який позбавлений правових підстав користуватися квартирою, за яку він сплатив певну суму коштів, а тому позов підлягає задоволенню в цій частині та з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути шкоду в розмірі 30000 /тридцять тисяч/ доларів США - вартість придбаної квартири.

Підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 44387,00 грн. - витрат за проведення ремонтних робіт позивачем, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди.

Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Аналіз зазначеної норми права позволяє зробити висновок, що лише добросовісний набувач має право на залишення за собою здійснених ним поліпшень майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених на поліпшення витрат у сумі, на яку збільшилася їх вартість. Під зазначеними поліпшеннями слід розуміти такі витрати на майно, що мають корисний для речі характер, тобто покращують її властивості, в тому числі її якість, збільшують вартість майна.

Згідно висновку експерта №131/14 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі за позовом прокурора м. Стрия в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3про повернення безпідставно набутих коштів, сплати процентів за користування чужими коштами, відшкодування збитків та моральної шкоди від 27.06.2014 р., вартість проведеного ремонту станом на 01.01.2008 р. становила 44387,00 грн., що за курсом долара СІІІА на той час (5,05 грн. за 1 долар США) дорівнює 8789,5 дол. США (а.с.129-137), а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов'язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, тому суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 суд виходить із вимог ст. 23 ЦК України, та роз'яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду позивачу, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, неможливість поновити попереднє становище, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що наступили, та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 50 000 грн. моральної шкоди. Ця сума, враховуючи особу відповідача і характер його дій, на думку суду відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною.

Досліджені в справі докази дають суду підстави зробити висновок про те, що між діями відповідача ОСОБА_3 та шкодою, заподіяною позивачу відсутній причиновий зв'язок, а тому в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю.

Безпідставними слід визнати доводи відповідачів про пропуск строку позовної давності на звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 6,13,46 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.ст.3,4,11,15,16,216,390 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60,128, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шкоду в розмірі 30000 /тридцять тисяч/ доларів США (що еквівалентно станом на 23.02.2015 р. 850443,00 /вісімсот п'ятдесят тисяч чотириста сорок три/ грн.); 44387,00 /сорок чотири тисячі триста вісімдесят сім/ грн. - витрат за проведення ремонтних робіт та 50000 /п'ятдесят тисяч/ грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 3654,00 /три тисячі шістсот п'ятдесят чотири/ грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. Л. Бучківська