Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №315/723/15-ц
Провадження № 22-ц/778/6344/15
Головуючий у 1-й інстанції Ярош С.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

В позові позивач посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 19.09.2014 року, має неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З лютого 2015 року сторони мешкають окремо, з цього часу відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, прохає стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви до досягнення дитиною повноліття, а в разі продовження нею навчання до досягненню віку 23 років.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що позивач двічі робила спроби розірвати з ним шлюб, приховуючи факт народження доньки, перешкоджає спілкуванню йому з донькою всупереч рішенню Гуляйпільської районної державної адміністрації Запорізької області від 27.08.2015 року про встановлення способу спілкування з донькою, він сам бажає і спроможний приймати участь в утриманні доньки і її вихованні, добровільно без рішення суду, якби цьому не перешкоджала позивачка. Прохає в задоволенні позову відмовити .

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто щомісячно з ОСОБА_3, аліменти на користь ОСОБА_4, на утримання неповнолітньої доньки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.07.2015 року до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць. Взадоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, провадження у справі закрити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що з 19.09.2015 року сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та яка знаходиться на утриманні позивачки, а відповідач проживає окремо і за доводами позивачки матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Пред'являючи позов, позивачка просила стягувати на її користь на утримання дочки з відповідача в розмірі 1/4 частини доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви до досягнення дитиною повноліття, а в разі продовження нею навчання до досягненню віку 23 років.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 перебуває на послушанії у Свято-Нікольському храмі охоронником та отримує 1000 грн. винагороди.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, обґрунтовано з дотриманням вимог ст. 183 СК України, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітньої доньки аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, однак не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду й до повноліття дитини.

Визначений судом розмір аліментів є розумним та справедливим, відповідає інтересам дитини.

При цьому слід зазначити, що дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Із матеріалів апеляційної скарги та змісту оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи, які зводяться до того, що позивачка перешкоджає відповідачу спілкуватися з дитиною, тому не має необхідності щодо примусового порядку стягнення аліментів, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів які б свідчили про те, що відповідач добровільно сплачує дитині аліменти у сумі, достатній для задоволення її потреб, отже, зазначені доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначенного судового рішення.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: