Справа № 363/817/13 Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/1059/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Вишгородського району Київської області в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним: вона і відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 червня 2010 року вона є власником 4/10 частини спірної квартири, відповідачу належить 6/10 частини вказаної квартири. Вказувала, що згідно висновку КП Вишгородське БТІ технічна можливість виділу частки позивача у вказаній квартирі відсутня. Відповідач як співвласник майна не погоджується в добровільному порядку вирішити витання про компенсування позивачу її частки майна.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 4/10 частини спільної квартири у розмірі 227 081,00 грн., стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір в розмірі 229,41 грн. та витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 3060 грн. також просила суд припинити право власності позивача на 4/10 частини зазначеної квартири.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня2014 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, прокурор Вишгородського району Київської області в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції в порушення вимог цивільного законодавства України не взято до уваги, що відповідач має скрутне матеріальне становище, розмір компенсації для неї є досить значним, та що у неї відсутня можливість сплатити позивачу вказану компенсацію. Зазначає, що відсутні підстави для задоволення позову про припинення права власності позивача на 4/10 частини квартири, судом не було враховано інтересів всіх учасників спільної часткової власності. Крім того зазначив, що заборонено обмеження прав одних співвласників за рахунок інших. Вказує, що суд, припинивши право власності позивача на 4/10 частини квартири, не вирішив долю цього майна, тобто не вирішив, чиєю власністю стає зазначена частина квартири після виплати відповідачем її вартості. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що сторони спільно користуватися квартирою не мають можливості, квартира є неподільною річчю, частка позивача є незначною і не може бути виділена в натурі, а тому припинення права власності на частку в спільному майні є можливою.

У відповідності до положень ч.1 ст.364 ЦК кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є в спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст.183 ЦК) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За таких умов суд першої інстанції визнав позовні вимоги такими, що повністю ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та підлягають до задоволення, з чим в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. Прокурор у своїй апеляційній скарзі та під час її розгляду не навів жодної правової норми, що спростовує зазначені висновки суду. В ході розгляду було належним чином доведено факт неможливості фактичного виділення позивачу належної їй частки у спільному частковому майні, що дає їй право вимагати у інших співвласників компенсації вартості такої частки, яка була встановлена проведеною по справі судовою експертизою. При цьому законодавець вимагає наявності згоди на таку компенсацію саме особи, чиє право власності на частку у спільному майні припиняється, а не навпаки. За таких умов посилання прокурора щодо протиправності висновків суду не знайшли свого підтвердження. Не обґрунтовують наявності підстав для скасування рішення суду й посилання апелянта на те, що у рішенні суду не встановлено, кому після виплати позивачу компенсації вартості його частки у спільному майні буде належати вказана частка, оскільки справу по суті спору вирішено вірно, а вказане питання у разі виникнення потреби може бути вирішене в порядку ст. 221 ЦПК України.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Вишгородського району Київської області в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді