Справа № 465/2587/14 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/469/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Шеремети Н.О. і Мельничук О.Я.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Гораля А.Р. - представника ТзОВ „Львівавтокомплектація"; адвоката ОСОБА_4 - представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Гораля Андрія Романовича, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „Львівавтокомплектація", на рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) „Львівавтокомплектація" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в кінцевій редакції позовних вимог якого просило суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачку з кімнати АДРЕСА_1 та переселити її для подальшого проживання в кімнату АДРЕСА_2 цього ж гуртожитку, а також визнати недійсною реєстраційну відмітку місця проживання, що міститься в паспорті відповідачки про її реєстрацію в кімнаті АДРЕСА_2, з подальшою реєстрацією її місця проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що згідно внутрішньооблікових даних відповідачка повинна проживати в кімнаті АДРЕСА_2, а фактично проживає в кімнаті АДРЕСА_1. Відтак вважає, що відповідачка самовільно зайняла кімнату АДРЕСА_1, оскільки ордер на цю кімнату відповідачу у встановленому законом порядку не видавався і згідно внутрішньооблікових даних відповідачка поселена на ліжко-місце, тобто - без виділення у відособлене користування жилого приміщення в гуртожитку (а.с. 2-4; 43-44).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено за його безпідставністю (а.с. 79-81).

Дане рішення оскаржив представник ТзОВ „Львівавтокомплектація" Гораль А.Р.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що у паспорті відповідачки міститься реєстраційна відмітка про те, що з 13.10.1982 року вона є зареєстрованою саме у квартирі АДРЕСА_2.

Вважає, що відповідачкою не було подано до суду доказів про зміну нумерації кімнат (а.с.85-89).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з фотокопії паспорта відповідачки, прописку (реєстрацію) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в АДРЕСА_2 13.10.1982 року здійснив Франківський районний відділ управління УМВСУ у Львівській області - з відповідною реєстраційною відміткою в паспорті відповідачки про її реєстрацію за згаданою адресою (а.с. 8).

Однією із позовних вимог є вимога про визнання вище згаданої реєстраційної відмітки недійсною та проведення реєстрації місця проживання відповідачки за новою адресою.

Реєстрація місця проживання (перебування) чи зняття з реєстрації місця проживання (перебування) в Україні регулюється Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та наказом Міністерства внутрішніх справ (МВС) України від 22.11.2012 року № 1077 „Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів".

В той же час, відповідні органи МВС України, які чинним законодавством наділені повноваженнями на проведення реєстрації місця проживання фізичної особи чи зняття такої з реєстрації місця проживання, позивачем до участі у справі не залучалися, а відтак позовна вимога про визнання реєстраційної відмітки місця проживання відповідачки недійсною та проведення реєстрації її місця проживання за новою адресою не могла бути задоволеною.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує посиланням на ст.ст. 128, 129 ЖК УРСР (а.с. 4), якими встановлюється порядок надання жилої площі в гуртожитках та видача ордеру на жилу площу в гуртожитку.

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи, що відповідачка з 13.10.1982 року (протягом 33 років) проживає і є зареєстрованою в кімнаті АДРЕСА_2.

Позивач став власником гуртожитку лише у вересні 2006 року (а.с. 29).

Будь-яких доказів стосовно неправомірності надання відповідачці кімнати в АДРЕСА_2 у 1982 році попереднім його власником позивач до суду не подав, так само, як не подав будь-яких доказів стосовно того, що відповідачці було надано в цьому гуртожитку саме ліжко-місце, а не кімнату.

Позивач також, будучи власником гуртожитку з вересня 2006 року, не подав до суду будь-яких доказів про самочинне захоплення (заселення) відповідачкою іншої жилої площі, ніж та, яку їй було надано у 1982 році і у якій вона проживає та є зареєстрованою з 13.10.1982 року по даний час.

За вище наведених обставин доводи позивача (апелянта) про ніби-то самовільне захоплення (заселення) відповідачкою іншої жилої площі, ніж та, яку їй було надано у 1982 році, є необгрунтованими і до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Гораля Андрія Романовича, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „Львівавтокомплектація", відхилити та залишити рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 вересня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: