АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/2142/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Гуменюк А.І.
справа №761/9504/13-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року Колегія Суддів з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 30 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору №1/1144969 від 26 січня 2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 січня 2012 року між ним та ПАТ «Креді Агріколь Банк» укладено Кредитний договір №1/1144969, згідно із яким відповідач зобов»язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 402224 грн.

Позивач вважає, що договір повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що всупереч ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладення договору йому не надано інформації про кредитування, з якою він мав би можливість ознайомитися та усвідомлено вирішити питання про необхідність укладення договору. У зв»язку із чим вважає, що є підстави вважати про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, що є підставою для визнання договору недійсним.

Також посилається на те, що умови договору мають істотний дисбаланс у визначенні прав та обов»язків сторін правочину. Так, умови договору, а саме ст.3 Договору, не врегульовують питання про відповідальність банку.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та уважає рішення суду необґрунтованим, незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі, представник відповідача про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні обставини справи вказують на те, що оспорюваний правочин був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків, сторони спірного правочину були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції установлено, що 26 січня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №1/1144969.

За змістом пунктів 1.1., 1.1.1., 1.1.2., 1.3.1. Кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 402224 грн., строком до 25 січня 2019 року та із сплатою відсотків у розмірі 15,70% річних. Одночасно умовами договору передбачена відновлювальна кредитна лінія на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу, з максимальним лімітом кредитування 62224,05 грн., строком до 25 січня 2019 року та зі сплатою відсотків у розмірі 17% річних.

Відповідно до пунктів 3.1.3., 3.1.4. Кредитного договору, банк зобов'язаний забезпечити позичальника інформацією стосовно сукупності вартості Кредиту, консультаційними послугами з питань виконання цього Договору, за письмовим запитом позичальника надавати виписки про стан кредитної заборгованості, здійснювати інше, передбачене чинним законодавством України, обслуговування кредитної заборгованості. Інформувати позичальника в разі зміни рахунків та реквізитів Банку.

Судом також установлено, що позивач на виконання умов кредитного договору отримав грошові кошти та здійснює погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Як убачається з умов Кредитного договору, він є споживчим, кредит надано для придбання автомобіля для особистих потреб.

Звертаючись до суду із позовом позивач, як на його обґрунтування посилається на такі ознаки, які, на його думку, є підставою для визнання договору недійсним, зокрема вказує на те, що не надано інформації про кредитування, що вплинуло на його рішення про укладення договору, а також на дисбаланс у відповідальності сторін.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі та матеріалах справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Окрім того, цією ж нормою установлено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» суб»єкт господарювання несе відповідальність у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб»єктів господарювання за порушення прав споживачів у вигляді штрафів, що стягують на користь держави.

Проте, з матеріалів справи убачається, що позивачу надана інформація про Умови надання, обслуговування та погашення кредиту, про ознайомлення з якими свідчить його особистий підпис та зазначене є Додатком №2 до Кредитного договору №1/1144969 від 26 січня 2012 року. Підписанням Кредитного договору позивач також підтвердив ознайомлення із ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п.8.6).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що порушення вимог ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики та такий правочин є недійсним на підставі ч.6 ст. 19 цього Закону є помилковими, оскільки за змістом ч.1 цієї статті нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо дисбалансу відповідальності сторін є безпідставними та відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного. Так, статтею 3 Кредитного договору, на яку посилається позивач, врегульовує питання стосовно прав та обов»язків сторін та зазначена стаття має відповідну назву.

При цьому відповідальність сторін врегульована ст.5 Кредитного договору, п.5.4 якої передбачає відповідальність банку на підставі норм чинного законодавства. Тобто, позивач, як сторона правочину, не обмежений у визначенні на власний вибір підстави відповідальності в межах закону, яким регулюються правовідносини сторін. Таке право не можна вважати несправедливою умовою, а відтак слід дійти висновку про дотримання принципу рівності сторін договору.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 30 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В.Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов