н/п 2/490/3764/2015 Справа № 490/7197/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Гудковій Є.С.,

за участю позивача, представника позивача, перекладача ОСОБА_1, відповідача, представника третьої особи, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року позивачка звернулась в до суду із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення -факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 за період з 30 жовтня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Ухвалою суду до участі в справі залучено третю особу ОСОБА_4, який на час розгляду справи є іпотекодержателем нерухомого майна, про визнання права власності на 1/2 частину якого, як спільного сумісного майна подружжя, заявляє позивачка.

Ухвалою суду допущено до участі в справі прекладача з айзербаджанської мови ОСОБА_1 , попереджено про кримінальну відповідальність.

В судовому засіданні позивачка через перекладача та її представник свої вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Суду пояснили, що ОСОБА_5 проживала однією сім"єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 30 жовтня 2003 року і до дня офіційної реєстрації шлюбу - 01.10.2008 року . В жовтні 2003 року вони уклали шлюб на батьківщині в Айзербаджані за правилами Шаріату , після чого батьками позивачки передано ОСОБА_3 15 000 доларів "приданого" і вони разом приїхали до міста Миколаєва на постійне проживання. З цього часу вони спочатку проживали разом у брата відповідача, потім - за адресою АДРЕСА_4, де спільно вели будівництво як приміщень господарського , торгівельного призначення, так і житлового будинку, в якому проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. В день народження старшого сина вони зарестрували шлюб.

Встановлення факту проживання однією сім"єю необхідно їй для захисту своїх прав, оскільки чоловік без її дозволу відчудив спільне майно подружжя.

Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимогив повному обсязі, підтвердив викладені обставини. Пояснив суду, що з дозволу та за довіреністю від батьків неповнолітньої на той час дружини , вивіз її з Айзербаджану до України. За законами Шаріату дозволяється брати шлюб з дівчиною з 11 років, а ОСОБА_6 вже було 13 років. На батьківщині у них була справжня свадьба , він отримав від батьків дружини придане і на спільні кошти з позивачкою та спільними зусиллями почав будувати власний дім та бізнес. Коли народився у них син, вони вже вимушені були зареєструвати шлюб за законами України.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, оскільки за законами України укладання шлюбу дозволено жінкам з 18-річного віку, отже проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки з 13-річною дитиною суперечить моральним засадам суспільства. Крім того заперечувала наявність достоменних доказів такого проживання, адже крім показів свідків сторони не надали інших доказів, навіть зареєстровані вони за різними адресами.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить наступного.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Айзербаджану.

Сторони надали Свідоцтво про шлюб , видане Духовним управлінням Мусульман Айзербаджана, № НОМЕР_1 від 30 жовтня 2003 року про укладення шлюбу відповідно Шаріату між ОСОБА_3 та ОСОБА_8.

Відповідно до Тимчасової посвідки на постійне проживання від 30 вересня 2010 року, за ЗУ "Про імміграцію", прибула в Україну з Айзербаджану в липні 2010 року, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 - має право на постійне проживання в Україні безстроково.

На теперішній час позивачка зареєстрована АДРЕСА_2 з січня 2011 року . Відповідно до Довідки ТОВ ЖЕК "Соляні" за вказаною адресою з нею зареєстровані двоє неповнолітніх дітей.

Відповідач є громадянином України, з жовтня 1990 року в по теперішній час зареєстрований в АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 сторони зареєстрували шлюб , актовий запис № 445.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 - народилася донька ОСОБА_10.

З 05 листопада 2003 року відповідач зареєстрував у встановленому законом порядку Приватне підприємство "Шафаят" за юридичною адресою АДРЕСА_4.

Відповідно до рішення виконавчого комітету ММРвід 28.11.2003 року затверджено Акт введення в експлуатацію адміністративно-побутового, торгівельного комплексу ПП "Шафаят" по АДРЕСА_4, який складається з двох будівель літер З, загальною площею 70,3 кв.м., та літер Я , загальною площею 53,3 кв.м.

За рішенням господарського суду Миколаївської області від 07 березня 2007 року за позовом ПП "Шафаят" визнано за цим підприємством право власності на цілісний майновий комплекс, в тому числі на самочинно переплановані та збудовані по АДРЕСА_4, літ.Я-1 - адміністративно-виробничо-побутова будівля, літ. А-1 сторожка, літ. Б-1 вбиральня, літ Я'-1- адміністративна будівля, літ. З-1 склад ГСМ.

30 квітня 2004 року між ПП "Шафаят" та Миколаївською міською радою укладено договір оренди землі , площею 2518 кв.м., для обслуговування адміністративно-побутового, торгівельного комплексу по АДРЕСА_4. 02 квітня 2008 року ПП "Шафаят" за договором купівлі-продажу придбав у ММР вказану земельну ділянку.

Відповідно до іпотечного договору від 22.10.2014 року ОСОБА_11 передав в іпотеку ОСОБА_4 в забезепечення позикового зобов'язання - адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою АДРЕСА_4.

Факт проживання сторін однією сім"єю з часу укладання шлюбу по Шаріату - з 2003 року у Варварівці, по АДРЕСА_4, де вони разом будували як складські приміщення, так і житловий будинок на території цієї торгівельної "бази", підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 , ОСОБА_15

Також медичними картками дітей сторін, довідками з школи та дошкільного навчального закладу, де навчаються діти сторін, підтверджується, що діти фактично проживають з батьками за адресою по АДРЕСА_4.

У відповідності до вимог статті 256 ЦПК України суд встановлює факти, що мають юридичне значення і, зокрема, факт проживання однією сім"єю.

Відповідно до ст. 3-4 Сімейного кодексу України ,сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями ст. 7 Сімейного кодексу України, с імейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. У випадках, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу, сім'ю може створити особа, яка не досягла шлюбного віку.

Відповідно до ст. 22-23 цього Кодексу , шлюбний вік для жінок встановлюється у сімнадцять років ( в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, а також відповідно до КпШС України, який був чинний до 01.01.2004 року).

Особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюбу.

Право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку. За заявою особи, яка досягла шістнадцяти років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам.

Суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача на положення ст. 11 Сімейного кодексу України стосовно того, що при вирішенні сімейного спору суд за заявою заінтересованої сторони може врахувати місцевий звичай, а також звичай національної меншини, до якої належать сторони або одна з них, якщо вони не суперечать вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Оскільки фактичне перебування у шлюбних відносинах чоловіка та жінки з неповнолітньою дівчиною, якій виповнилося лише 13 років, прямо суперечить вимогам як закном України, так і моральним засадам українського суспільства.

До того ж, посилаючись на укладання шлюбу відповідно до законів Шаріату, що, як стверджували сторони, визнається на території Айзербаджану нарівні з офіційною державною реєстрацією шлюбу, маючи відповідне Свідоцтво про укладання шлюбу , сторони не надали суду і про таке не зазначили, щодо легалізації цього шлюбу на території України.

Так, процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладання шлюбу , здійсненого на території іншої держави , відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні та и за кордоном (затв. Наказом МЗС України № 113 ). та Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затв. наказом МЮ України № № 140/5) .

Крім того, суд враховує, що заявляючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю на території України, позивачка не надала суду жодного доказу щодо підстав законності перебування її, як громадянки іншої держави, на території України з 2003 року - по 2010 рік (адже в Посвідці на постійне приживання зазначено, що ОСОБА_2 прибула в Україну в 2010 році).

Так, відповідно до положень ст. 3 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в редакції від 06.02.2003, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин ( до прийняття новогго закону в 2011 році) , іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на

постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з

імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається

Законом України про імміграцію. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово

перебувають в Україні. Вони зобов'язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої паспортні документи, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" , дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, в тому числі, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Цим законом чітко встановлений порядок в'їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання , а саме - після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п'яти робочих днів до органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому імміграційною візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Відповідно до Постанови КМУ від 29 рудня 1995 р. N 1074 " Правила в'їзду іноземців та осіб без громадянства Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію " в редакції від 04.09.2003 з подальшими змінами та доповненнями, дія цих Правил поширюється на всіх іноземців та осіб без громадянства, які прибувають в Україну, незалежно від їхнього

статусу і мети приїзду, а також на юридичних і фізичних осіб в

Україні, які приймають іноземців та осіб без громадянства чи надають їм послуги, якщо інше не передбачено законодавством України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні, зобов'язані мати паспортний документ, яким є документ, що

підтверджує громадянство іноземця та особи без громадянства або посвідчує особу без громадянства, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, дає право виїзду за кордон і визнаний Україною. Паспортний документ реєструється в

порядку, встановленому цими Правилами, і пред'являється на вимогу посадових осіб зазначених у пункті 10 цих Правил органів.

Юридичні і фізичні особи, які приймають іноземців та осіб

без громадянства, забезпечують своєчасне роз'яснення їм прав, свобод і обов'язків, передбачених законодавством України, ведуть відповідний облік цих осіб, а також несуть відповідальність за своєчасне оформлення документів на право їх перебування в Україні, пересування по території країни і виїзд з України після закінчення визначеного терміну їх перебування.

За такого, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки за наведених обставин встановлення факту проживання однією сімєю сторін з 30.10.2003 року не відповідає вимогам діючого законодавства України в сфері сімейних відносин та міграційному законодавству України , а рішення суду не може грунтуватися виключно на поясненнях свідків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.213, 215 ЦПК України, ст. 256-258 ЦПК України, с у д , -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва.

Суддя Гуденко