Справа № 642/1245/14ц
Провадження № 2/642/5/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2015 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі:

головуючого Лазарєва А.В.

секретарів Клименко О.О., Півоварової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-ї особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Харківська міська рада, Департамент містобудування архітектури та генерального плану про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, розподіл спільної сумісної власності та визнання права власності на 22,5/100 ч. житлового будинку з надвірними будівлями, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2014 р. до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій просив: встановити факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу його, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 (відповідач-1) в період з 1997 р. до серпня 2011 р.; визнати 45/100 ч. житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2; визнати недійсним договір дарування від 11.10.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідач-2); розподілити об»єкт спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 22,5/100 ч. житлового будинку №22 разом з надвірними будівлями, що знаходяться по пров. Кульбицького в м. Харкові. Судові витрати стягнути з відповідачів пропорційно вимогам.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що він з 1997 р. до серпня 2011 р. проживав разом із ОСОБА_2 однією сімєю без укладання шлюбу в будинку №22 по пров. Кульбицькому в м. Харкові. Вони вели спільне господарство, мали загальний сімейний бюджет та були зобовязані спільними правами та обовязками як подружжя. Шлюб вони не реєстрували, оскільки вважали, що в цьому немає необхідності, бо і без реєстрації шлюбу вони мали повноцінну родину та стосунки, які не збиралися припиняти.

29.01.2001 р. у вказаному приватному будинку по пров. Кульбицькому, 22 виникла пожежа. Для можливості нормального, спільного з відповідачкою проживання у даному будинку, ним в період з лютого 2001 р. по 2012 р. були самостійно реконструйовані 45/100 частин будинку, де проживали він і ОСОБА_2. Була повністю замінена коробка житлового будинку, завдяки чому значно збільшилася площа самого будинку. Так, у 1996 р. загальна площа будинку складала 55,4 кв. м., а після реконструкції стала складати 311,6 кв. м. Був збудований другий поверх в будинку площею 29,3 кв. м, якого раніше не було. Був добудований гараж літ.»З» площею 38,5 кв. м.

На час придбання вартість житлового будинку була 12260 гр., що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.11.1996 р. №11-01-01, а на даний час вартість будинку складає 671346 гр. відповідно до п.3 Договору дарування від 11.10.2013 р..

Він, ОСОБА_1, самостійно реконструював спірний житловий будинок з розробленням проекту та виконанням будівельних робіт, що потребувало значних матеріальних та трудових затрат.

Таким чином під час проживання однією сім»єю з відповідачкою-1 завдяки загальним або індивідуальним трудовим зусиллям було істотно збільшена площа та вартість житлового будинку ОСОБА_2 шляхом його реконструювання після пожежі. Крім цього, були збудовані інші нежитлові будівлі, а саме: гараж літ. «З» площею 38,5 кв. м та мансарда - житлова кімната №2-7 площею 29,3 кв. м.

На підставі викладеного житловий будинок №22 по пров. Кульбицького у м. Харкові є спільної власністю його та ОСОБА_2.

11 жовтня 2013 р. ОСОБА_2 подарувала вказану частину будинку своїй матері ОСОБА_3. Він, як співвласник, згоду на укладання договору-дарування не давав, а тому договір дарування слід визнати недійсним.

У судове засідання зявилися: позивач, представник позивача, відповідачка-1 ОСОБА_2, представник відповідачів, 3-я особа ОСОБА_4.

Відповідачка ОСОБА_3, 3-ї особи: Харківська міська рада, Департамент містобудування, архітектури та генерального плану, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлені, до суду не прибули, а тому суд, керуючись ст. 169 ЦПК України, вирішив розглянути справу без їх участі.

Під час слухання справи ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали і дали пояснення аналогічні позовній заяві.

ОСОБА_2, представник її та відповідачки-2 ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечували.

ОСОБА_2 пояснила, що, приблизно, у 2009 р. з ОСОБА_1 стало не можливо проживати під одним дахом. Він став сильно пиячити і погрожувати фізичною розправою, про що свідчать її звернення до Ленінського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області. ОСОБА_1 не брав участі своєю працею у створенні спільного майна і придбанні спірного будинку.

У 2001 р. в цьому будинку виникла пожежа. Винним у пожежі являється ОСОБА_1, про що зазначено у акті про пожежу. Приблизно, у 2002 р. почалася реконструкція домоволодіння за кошти її батька ОСОБА_6 та кошти, які в неї залишилися з продажу належної їй частини квартири №66 по пр.. Тракторобудівників, 126 в м. Харкові. Деякі матеріали на будівництво домоволодіння батько привіз з Волинської області, де він проживав, про що свідчать відповідні документи. Також на реконструкцію спірного домоволодіння вона отримала від матері в дар 16000 гр.., про що свідчить розписка від 14.07.2004 р.. Щодо того, що ОСОБА_1 було збудовано другий поверх та було змінено дах старого будинку, то ці роботи за її проханням виконав ОСОБА_7 за допомогою своїх товаришів і знайомих. Остання реконструкція робилася, в основному, її батьком за допомогою брата та родичів. Усі матеріальні витрати по реконструкції були оплачені її батьками. Посилання позивача на наявні у нього квитанції про оплату будівельних робіт, купівлю будівельних матеріалів для реконструкції будинку №22 по пров. Кульбицькому є хибними.17 квітня 1998 р. ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав 34/200 частин домоволодіння по вул.. Вакулівській в м. Харкові, 1923 року побудови і капітально її ремонтував.Наявні у ОСОБА_1Є квитанції на придбання будівельних матеріалів свідчать про те, що він ці матеріали використовував для ремонту частини домоволодіння, розташованого по вул.. Вакулівській.

Стосовно того, що вона незаконно без згоди ОСОБА_1 подарувала 45/100 ч. домоволодіння по пров. Кульбицького, 22 в м. Харкові своїй матері ОСОБА_3, то вона вважає претензії позивача безпідставними, оскільки ця частина домоволодіння належить їй на праві власності, до якої позивач не має ніякого відношення.

Відповідачка-2 ОСОБА_3 у письмових поясненнях проти задоволення позову заперечувала. Вона зазначила, що являється власником 45/100 ч. житлового будинку з надвірними будівлями по пров. Кульбицького, 22 в м. Харкові. Даний будинок за договором дарування їй подарувала дочка ОСОБА_2. Договір дарування посвідчений нотаріально, відповідає всім вимогам закону та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.( т.1 а. с. 163 165).

3-я особа ОСОБА_4, пояснив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 жили однією сім»єю. Він вважав, що ОСОБА_1Є і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Вони разом зустрічали друзів, проводили час. Після пожежі у будинку вони виїхали, а потім через короткий час повернулися і почали відбудовувати будинок. Організацією всіх будівельних робіт і оформленням проектів займався ОСОБА_1.

ОСОБА_4 також пояснив, що після пожежі від колишнього будинку нічого не залишилося. ОСОБА_1 брав участь у будівництві нового будинку, наймав зварювальників, будівельників, допомагав заливати новий фундамент, побудував гараж. В новому будинку був побудований другий поверх та змінений перший поверх. ОСОБА_2 займалася приготуванням їжі.

Під час розгляду справи були заслухані свідки.

ОСОБА_8, свідок з боку ОСОБА_1, пояснив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 жили разом з 1996 р., спочатку у ОСОБА_1, а потім у квартирі, яку наймали. Потім вони придбали будинок за адресою: м. Харків, пров. Кільбицький,22 і жили там однією сімєю. Після пожежі вони поновлювали будинок, від якого майже нічого не залишилося. ОСОБА_1 займався будівництвом, придбанням будівельних матеріалів, а також будівництвом гаражу для свого автомобілю. ОСОБА_2 на будівництві не працювала, у неї не було свого автомобілю. Коли ОСОБА_1Є та ОСОБА_2 перестали жити однією сімєю йому невідомо.

ОСОБА_9, дала свідчення про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 жили разом без реєстрації шлюбу з 1996 р. по 2011/2012 рр..

За показами ОСОБА_10, сина ОСОБА_2, відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були сімейними. Він бачив, що ОСОБА_1 приймав участь у будівництві.

Свідки ОСОБА_11, теперішній чоловік ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, пояснили, що вони брали участь у відновленні будинку №22 по пров. Кульбицького в м. Харкові, де проживали ОСОБА_2 і ОСОБА_1

Допитаний у якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оглядали будинок №22 по пров. Кульбицького, потім купили цей будинок і стали в ньому проживати. Він вважав їх однією сім»єю. Після пожежі вони побудували новий будинок, побудували другий поверх будинку, гараж.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу від 01 листопада 1996 р., зареєстрованого біржею «Право-Ріелтер» за №11-01-01, ОСОБА_2 придбала у приватну власність 45/100 ч. будинку №22 по пров. Кульбицькому у м. Харкові, який складався з: житлового будинку літ. «А-1» жилою площею 63,5 кв. м. та надвірних будівель гаражу літ. «З», сараю літ. «Ж», огороджень №1,3,5, дворового водопроводу №4, зливної ями №6. Фактична поновлювальна вартість 45/100 ч. домоволодіння визначена у розмірі 12258 гр. 45 коп. (інвентарна справа а. с. 209, цивільна справа №2-2739/11 а. с.4-6, 30-31).

Інша частина вказаного житлового будинку у розмірі 55/100 ч. належить ОСОБА_4 ( інвентарна справа а. с. 216).

29 січня 2001 р. у домоволодінні №22 по пров. Кульбицького в м. Харкові виникла пожежа внаслідок порушення правил пожежної безпеки при експлуатації електроприладів. Винним у виникненні пожежі згідно акту про пожежу був визнаний ОСОБА_1 ( т.1 а. с. 12, 149).

У грудні 2011 р. ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просив визнати право власності у житловом будинку №22 по пров. Кульбицького в м. Харкові: за ним на 9/40 ч.; за ОСОБА_2 - на 9/40 ч.; визначити частку ОСОБА_4 у розмірі 22/100 ч., мотивуючи тим, що він з 1995 р. без реєстрації шлюбу проживав однією сімєю з ОСОБА_2 та разом з нею придбав 45/100 частин вказаного жилого будинку.

Тоді ж ОСОБА_2 пред»явила зустрічний позов до ОСОБА_1 з проханням визнати за нею право власності на 45/100 ч. спірного будинку №22 по пров. Кульбицького в м. Харкові, які вона придбала у 1996 р. на біржі «Право-Ріелтер» за договором купівлі-продажу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2012 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено за відсутністю наданих доказів. Позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені повністю ( т. 1 а. с. 173 174).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2012 р. було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2012 р. в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 45/100 ч. вказаного жилого будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 45/100 ч. жилого будинку №22 по пров. Кульбицькому в м. Харкові було відмовлено. В іншій частині рішення районного суду було залишено без змін.

В цьому рішенні судом апеляційної інстанції зазначено, що у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 01 листопада 1996 р. біржею «Право-Ріелтер р.№11-01-01, виникло право власності на 45/100 ч. житлового будинку №22 по пров. Кульбицького в м. Харкові і держава офіційно визнала за нею це право шляхом здійснення його державної реєстрації в органах БТІ. За таких обставин, підстави для підтвердження наявного у ОСОБА_2 права власності на спірну частину житлового будинку ще і в судовому порядку відсутні, що є підставою для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2. (т.1 а. с. 136 - 137).

11 серпня 2012 р. ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11

05 лютого 2013 р., ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради, з проханням визнати за нею право власності на частину будинку у літ. «А1-1», а саме: підвал 1 загальною площею 66,5 кв. м.; перший поверх: кухню №2-4; коридор №2-1; санвузол №2-3; житлову кімнату №2-2; мансарду: житлову кімнату №2-7; коридор №2-5; житлову кімнату №2-8; житлову кімнату №2-6 і гараж літ. «З», що розташовані по пров. Кульбицького, 22 в м. Харкові, посилаючись на те, що у 2005 р. вона за власні кошти виконала реконструкцію належної їй частини будинку без розробки проекту та отримання дозволу на початок будівельних робіт. В результаті самочинно проведеної реконструкції домоволодіння була змінена загальна та житлова площа в будинку та побудований гараж, що не дає їй можливості ввести дані приміщення до експлуатації та оформити права на них належним чином.

У даному позові ОСОБА_2 не вказала про ОСОБА_1 і про спірні відносини з ним стосовно спірної частини будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня 2013 р. позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені повністю та визнано за нею право власності на реконструйовану частину будинку у літ. «А1-1» і гараж літ. «З» по пров. Кульбицького, 22 у м. Харкові ( т.2 а. с. 28 29).

Після цього 11 жовтня 2013 р. ОСОБА_2 вказану частину житлового будинку загальною площею 311,6 кв. м, житловою площею 120,2 кв. м, з надвірними будівлями за договором дарування подарувала ОСОБА_14, своїй матері, яка мешкає у Волинській області ( т.1 а. с. 97).

08 квітня 2014 р. рішенням апеляційного суду Харківської області за апеляційною скаргою прокурора було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня 2013 р. про визнання права власності за ОСОБА_2 на самочинне будівництво по пров. Кульбицького,22 в м. Харкові і у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено ( т. 2 а. с. 36 - 38).

В свою чергу, ОСОБА_1 11 лютого 2014 р. звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом про: встановлення факту проживання однією сім»єю з ОСОБА_2 в період з 1997 р. до серпня 2011 р.; визнання 45/100 ч. житлового будинку №22 кв.2 по пров. Кульбицького в м. Харкові спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2; визнання недійсним договору дарування від 11 жовтня 2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; розподілення обєкту спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на 22,5/100 ч. житлового будинку №22 разом з надвірними будівлями по пров. Кульбицькому, 22 в м. Харкові.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1Є на підтвердження своїх вимог надав наступні докази: довідку про склад сім»ї і ксерокопію паспорта, згідно яких за адресою: м. Харків, пров. Кульбицького, 22 він зареєстрований з 12 серпня 1997 року (т.1 а. с. 10-11); довідку Ленінського РВ ГУ ДСНСУ в Харківській області про те, що 29.01.2001 р. у вказаному житловому будинку виникла пожежа ( т.1 а. с. 12); фотографії, на якій він зображений разом з ОСОБА_2 ( т.1 а. с. 13 15); ксерокопію складеного 06 січня 1990 р. технічного паспорту на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами та сараями за адресою: м. Харків, пров. Кульбицького,22 із зазначенням власника 55/100 частин домоволодіння ОСОБА_4 ( т.1 а. с. 16 -20); заяву ОСОБА_2 до суду і ухвалу суду з приводу встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім»єю по пров. Кульбицькому,22 з 1997 р. по 2009 р. (а. с. 21 22); ксерокопії документів на придбання і перевезення протягом 1999 2013 рр. різних будівельних матеріалів, побутової техніки ( т.1 а. с. 23 88); ксерокопію договору про надання телекомунікаційних послуг за адресою АДРЕСА_2 на його ім.»я ( т. 1 а. с. 89 96), ксерокопію договору дарування від 11.10.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( т.1 а. с. 97).

ОСОБА_2 в обґрунтування своїх заперечень надала до суду ксерокопії: рішень Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2012 р. та апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2012 р., згідно яких у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 9/100 ч. спірного домоволодіння було відмовлено ( т.1 а. с. 133-134, 136-137); постанову Ленінського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області від 10 квітня 2010 р., якою у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 за ст.296 КК України було відмовлено (т.1 а. с. 135); розписки ОСОБА_15 від 15.08.1995 р. про сплату ОСОБА_2 і ОСОБА_16 за куплену у них квартиру 10500 доларів США ( т.1 а. с. 138); документів про придбання та перевезення її батьком ОСОБА_6 протягом 2001 2002 рр. будівельних матеріалів ( т.1 а. с. 139 149); акт про пожежу у житловому будинку №22 по пров. Кульбицького від 29 січня 2001 р. ( т.1 а. с. 149); договору купівлі-продажу від 07 квітня 1998 року, згідно якого ОСОБА_1 придбав 34/100 ч. домоволодіння по вул.. Вакулівській, 16 в м. Харкові ( т. 1 а. с. 150-152); постанови Ленінського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області від 17 січня 2010 р., згідно якої за заявою ОСОБА_2 стосовно її чоловіка ОСОБА_1 у порушенні кримінального провадження за ст. 296 КК України було відмовлено, а матеріал відносно ОСОБА_1 направлений для притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП ( т.1 а. с. 153);

листів Ленінського РВ за 2010 р., якими повідомлено ОСОБА_2 про розгляд її заяв стосовно ОСОБА_1 ( т.1 а. с. 154- 155); фотографій житлового будинку (т.1 а. с. 158 161); розписки ОСОБА_3 про надання доньці ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 16000 гр. для ремонту-перебудови власного її будинку АДРЕСА_3 ( т.1 а. с. 162).

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Наведеними вище доказами, у тому числі показами свідків, суд вважає встановленим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в будинку №22 по пров. Кульбицького проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Стосовно періоду часу проживання однією сім»єю покази свідків є суперечливими, а тому при вирішенні цього питання виходить з долучених до справи письмових доказів.

Так рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2012 р., з яким погодився апеляційний суд Харківської області у рішенні від 25 квітня 2012 р., встановлено, що 45/100 ч. будинку за адресою: м. Харків, пров. Кульбицький,22 був придбаний 01.11.1996 р. ОСОБА_2. На момент купівлі зазначеної частини будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали однією сімєю та не вели спільного господарства. У судовому засіданні ОСОБА_2 вказала, що разом з ОСОБА_1 вона стала проживати однією сімєю з кінця січня 1997 р.. До цього часу між ними були дружні стосунки, та аж ніяк не схожі з сімейними.

Як вбачається з тексту цих судових рішень ОСОБА_1 зазначив, що з 2009 р. шлюбні відносини між ним і ОСОБА_2 були припинені. ( т.1 а. с. 173, 175).

20.06.2012 р. ОСОБА_2 зверталася до Ленінського районного суду м. Харкова з заявою про встановлення факту проживання однією сім»єю. В цій заяві зазначено, що у 1997 р. вона і ОСОБА_1 почали проживати однією сім»єю без реєстрації шлюбу і ОСОБА_1 переїхав жити до неї за адресою: м. Харків, по пров. Кульбицький, 22.

У 2009 р. шлюбні відносини між ними були припиненні, сімя розпалась. Незважаючи на це ОСОБА_1 продовжує проживати в її будинку і чинить їй перепони у користуванні та розпорядженні будинком. Встановлення факту проживання ними однією сім»єю з 1997 р. по 2009 р. їй необхідно для позбавлення ОСОБА_1 в судовому порядку права користування її будинком, зняття з реєстрації та подальшого виселення (т.1 а. с. 21, 22).

10 січня 2010 р. ОСОБА_2 звернулася до Ленінського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області з заявою стосовно скандалу з боку ОСОБА_1, при цьому у заяві і своєму поясненні називала його співмешканцем. У офіційному застереженні про недопущення насильства в родині зазначено, що 09.01.2010 р. ОСОБА_1 за місцем проживання вчинив цивільній дружині сварку (матеріал №196, зареєстрований 10.01.2010 р. а. с. 2,3,7).

У наступній заяві до міліції від 05.04.2010 р. ОСОБА_2 просила прийняти заходи до її цивільного чоловіка ОСОБА_1, з яким вона проживає в одному будинку, але не підтримує сімейних стосунків ( матеріал №1911, зареєстрований 05.04.2010 р. а. с. 2,3).

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу з січня 1997 р. по січень 2010 р.. Достовірних доказів про те, що такі стосунки між ними продовжувалися до серпня 2011 р. суду не надано.

Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядує справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Виходячи з викладених обставин суд вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю без шлюбу в період з 1997 р. по січень 2010 р. і встановлює цей юридичний факт та відмовляє у задоволенні встановлення факту їх проживання без шлюбу до серпня 2011 р., оскільки належних тому доказів суду не надано..

Інші позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено вище, у 1996 р. ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу у приватну власність 45/100 ч. житлового будинку №22 по пров. Кульбицькому в м. Харкові.

29.01.2001 р. внаслідок пожежі вказаний житловий будинок був майже зруйнований і в межах цього будинку були самочинно побудовані новий будинок з мансардою, а також побудований гараж.

Вартість цієї частини домоволодіння збільшилася. Ідеальні частки ОСОБА_2 і ОСОБА_4 після реконструкції частини спірного домоволодіння та її вартість не визначалися.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 березня 2013 р. було помилково визнано за позовом ОСОБА_2 її право власності на реконструйовану частину домоволодіння по пров. Кульбицького, 22 в м. Харкові без визначення її частки у домоволодінні.

Це рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 р. і у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

До винесення вказаного рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 р. ОСОБА_2 подарувала належні їй 45/100 ч. спірного домоволодіння своїй матері ОСОБА_3.

Таким чином після винесення рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 р. та на час розгляду цієї справи реконструйовані 45/100 ч. домоволодіння по пров. Кульбицького,22 у м. Харкові являються самочинним будівництвом.

Згідно ст.376 ЦК України будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Приймаючи до уваги, що реконструйовані 45/100 ч. по пров. Кульбицького, 22, в м. Харкові збудовані без належного дозволу чи належно затвердженого проекту дане будівництво являються самочинним.

Згідно розяснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 цивільного кодексу України» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону України «Про основи містобудування» №2780-Х11 від 16 листопада 1992 року спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України). У звязку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати наявність спору про право.

Доказів того, що ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 зверталися до ДАСК у Харківській області з проханням прийняти до експлуатації реконструйовану частину спірного домоволодіння не надано.

На підставі викладеного суд відмовляє ОСОБА_1 у визнанні вказаних реконструйованих 45/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2, а також у визначенні його частки у розмірі 22,5/100 в цьому домоволодінні.

18 березня 2014 р. до суду надійшла заява ОСОБА_2 з проханням застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про розподіл обєкта спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_1 права власності на 22,5/100 ч. житлового будинку №22 разом з надвірними будівлями, що знаходиться по пров. Кульбицького в м. Харкові ( т.1 а. с. 170 171).

Оскільки у задоволенні зазначених вимог відмовлено по суті, про що зазначено вище, суд не вбачає підстав для розгляду питання про застосування позовної давності.

Суд відмовляє ОСОБА_1 у визнанні договору дарування 45/100 ч. житлового будинку з надвірними будівлями №22 за адресою: м. Харків, пров. Кульбицький, від 11.10.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, оскільки підставою для визнання договору недійсним ОСОБА_1Є зазначив укладання цього договору без його згоди, як співвласника цієї частини домоволодіння, яким він не являється. На теперішній час ОСОБА_1 не визнаний співвласником спірної частини домоволодіння.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 3654 гр. 00 коп. за позовні вимоги про визнання за ним права власності, визнання недійсним договору дарування і у задоволенні цих вимог судом відмовлено, суд відмовляє у стягнення з відповідачів на користь позивача вказаних судових витрат ( т.1 а. с.1).

Також судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду були заявлені вимоги про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу. Ці вимоги у розмірі 121 гр. 80 коп. не було оплачені судовим збором. Приймаючи до уваги, що стосовно даних позовних вимог рішення винесене на користь позивача, суд у відповідності до ст.88 ЦПК України стягує з відповідачки ОСОБА_2, якої стосуються ці вимоги, на користь держави судовий збір в сумі 121 гр. 80 коп., а у стягненні цього судового збору з відповідачки ОСОБА_3 відмовляє.

Керуючись ст. ст. 10,60,88, 212 215, 256 ч.1 п.5 ЦПК України, ст. ст. 328, 376 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_17 задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сімєю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 1997 р. до січня 2010 р..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 121 гр. 80 коп..

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя А.В.Лазарєв