03 лютого 2015 року м.Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Здоровиці О.В.,
при секретарі Сисенко Ю.В.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля заочно цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В судове засідання представник позивача - Щирий А.М. не з»явився, надавши заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. З заяви представника позивача також вбачається, що останній не заперечував проти винесення заочного рішення по справі.
Суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений, шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий кур»єр» від 31 січня 2015 року (а.с.32-33).
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв'язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.
Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Судом встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н, який укладений між сторонами саме 25.07.2008 року.
Але, в ході судового розгляду судом встановлено, що доказів, які б достовірно доводили, що між сторонами дійсно 25.07.2008 року був укладений кредитний договір, за яким відповідач має заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку, суду не надано.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В якості доказів укладення 25.07.2008 року кредитного договору позивач надав суду заяву ОСОБА_1, умови та правила надання банківських послуг та довідку про встановлення лімітів.
З вказаної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона підписана ним 25.07.2008 року. Згідно цієї заяви також вбачається, що останній виявив бажання отримати кредитну карту «Універсальна».
В заяві від 25.07.2008 року, відповідач зазначив про свою згоду з тим, що вказана заява разом з Пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складають договір, укладений між ним і банком про надання банківських послуг.
Відповідно до п.3.1. Умов та Правил надання банківських послуг, які маються в матеріалах справи, для надання послуг Банк видає Клієнту Карту, її вид визначений в Заяві та в Пам»ятці Клієнта, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, яка вказана в розділі «Відмітки Банку» Заяви.
З заяви ОСОБА_1 від 25.07.2008 року вбачається, що останньому був відкритий рахунок 04.07.2008 року.
Таким чином, з вказаної заяви вбачається, що договір між Банком і ОСОБА_1 за заявою від 25.07.2008 року був укладений саме 04.07.2008 року.
Крім того, в заяві ОСОБА_1 від 25.07.2008 року зазначено, що останній кредитну карту отримав 28.07.2008 року за № НОМЕР_1.
Надана ж суду довідка від 03.02.2014 року про встановлення лімітів на кредитну карту «Універсальна», яка була видана ОСОБА_1, свідчить про те, що останньому була видана кредитна карта 04.07.2008 року під № НОМЕР_2, який є відмінним від номеру карти, що була видана ОСОБА_1, який зазначений в заяві від 25.07.2008 року.
Крім того з позовної заяви позивача вбачається, що відповідачу був наданий кредит у розмірі 5000,00 грн.
Відповідно до п.3.2 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право Банку в будь-який час змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.
Доказів, які б свідчили про те, який розмір кредитного ліміту був встановлений ОСОБА_1 за кредитним договором від 04.07.2008 року (кредитна картка № НОМЕР_1) суду надано не було.
З довідки позивача від 03.02.2014 року про встановлення лімітів на кредитну карту «Універсальна», вбачається, що ліміт в розмірі 5000,00 гривень банком, на вказану в довідці картку № НОМЕР_2, не встановлювався.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 було укладено з банком декілька кредитних договорів.
Розрахунок заборгованості, який мається в матеріалах справи свідчить про те, що вказаний розрахунок зроблений за договором б/н від 25.07.2008 року, який укладено між банком та ОСОБА_1.
Будь-яких доказів, які в силу ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України повинен був надати позивач, і які б свідчили про те, що у відповідача існує заборгованість за кредитним договором від 04.07.2008 року (за кредитною карткою № НОМЕР_1) матеріали справи не містять.
Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, так як не підтверджуються належними доказами.
Керуючись ст.ст.526, 530, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 5 -8, 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 218, 224 ЦПК України, суд, -
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Копію заочного рішення, не пізніше трьох днів з дня його проголошення, направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням для відома.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 03 лютого 2014 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 06 лютого 2014 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В. Здоровиця

03.02.2015