Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/727/14-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 21 Доповідач Кочетов Л. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Гансецької І.А., Товянської О.В.,

при секретарі: Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначила, що 14.08.2007 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування будинку та земельної ділянки по вул. Стадіонна, 27 в м. Житомирі. Договір дарування не відповідав її внутрішній волі, є фіктивним та укладений внаслідок збігу тяжких життєвих обставин без наміру створення правових наслідків. Крім того, відповідач на протязі тривалого часу не виконував обовязків власника майна. Просила визнати недійсним договір дарування та визнати за нею право власності на спірне майно.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2014 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі ПАТ „Дельта Банк просить рішення суду скасувати, постановивши нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що дане рішення фактично позбавляє банківську установу права вимоги по поверненню боргу в розмірі 687155,81 грн. від ОСОБА_2 за рахунок заставного майна - будинку № 27 та земельної ділянки по вул. Стадіонна в м. Житомирі.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з договору дарування від 14.08.2007 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку, площею 1483 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Житомир, вул. Стадіонна, 27 (а.с.13-15).

Задовільняючи позов, суд першої інстанції виходяв з того, що вказаний правочин вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах; він є фіктивним, без наміру створення правових наслідків.

З таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно з положенннями ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 233 ЦК України визначає, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Статтею 234 ЦК передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є чоловіком та дружиною, та перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2005 року.

Спірне майно набуте позивачкою внаслідок договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3Я 08.05.2002 року за № 3359 та на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЖТ № 044188, виданого 17.10.2002 року виконавчим комітетом Житомирської міської ради на підставі договору дарування (а.с.13).

ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначає, що спірний правочин вчинено з метою уникнення можливих санкції щодо вказаного майна внаслідок порушення проти неї кримінальних справ.

У відповідності до роз»яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК , якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За таких обставин, висновок суду про те, що вказана обставина є тяжкою в розумінні ст. 233 ЦК України, є помилковим.

Вказана норма права стосується випадків вчинення особою правомірних дій з метою запобіганню настанню тяжких наслідків, а не передбачає порушення вимог закону з метою уникнення відповідальності. Ухилення особи від можливого застосування покарання внаслідок винесення законного обвинувального вироку, є саме таким порушенням.

Крім того, у випадку незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності, законодавством передбачено відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Оскільки позивач мала намір збереження майна від можливої втрати права власності внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, підстав вважати, що оспоруваний правочин вчинений без наміру створення правових наслідків, тобто є фіктивним немає, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову.

Крім того, в порушення вимог ст. 213 ЦПК України, суд першої інстанції не вчинив будь-яких дій, спрямованих на визначення кола осіб, що мають брати участь у справі, та притягнення їх до судового розгляду, зокрема не встановив наявність обмежень щодо спірного майна.

Внаслідок чого поза увагою суду залишилося та обставина, що 25 лютого 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у сумі 900000.00 грн. (а.с. 108-111).

В забезпечення вказаного договору між тими самими сторонами 25.02.2008 року укладено договір іпотеки вказаних будинку та земельної ділянки (а.с. 112-114), позивач виступила при укладенні цього договору поручителем (а.с. 115-116), що ще раз підтверджує наявність наміру виникнення правових наслідків договору дарування.

За договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 року, право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до апелянта (а.с. 149-152).

Вирішивши позов без залучення банку, суд допустив порушення прав останнього.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з постановленням нового про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства „Дельта Банк задовольнити.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2014 року скасувати, постановивши нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді