Справа № 303/658/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарях ВОЛОЩУК В.І., ЧЕЙПЕШ С.Ю.

за участю представників позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2015 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 25.06.2008 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 20,4% річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу, що станом на 30.11.2014 складав 6108,98 дол. США, з яких: 1883,55 дол. США заборгованість за кредитом, 2706,41 дол. США заборгованість за процентами, 1519,02 дол. США заборгованість за комісією. Від цієї суми слід відняти 4134,37 дол. США боргу, що були стягнуті рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2011, різниця становить 1974,61 дол. США. Крім того, з відповідача належать 33,42 дол. США фіксованої частини штрафу і 98,73 дол. США процентної складової штрафу виходячи із суми боргу, що підлягає стягненню. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 25.06.2008 б/н у розмірі 2106,76 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 14,96 грн/1 дол. США на 28.11.2014 складає 31517,17 грн, і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19.06.2015 у позові відмовлено за спливом строку позовної давності.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. На думку апелянта, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки договір діє до повного виконання зобовязань боржником і такі не виконані, закінчення строку дії платіжної картки не припиняє строку дії карткового рахунку та договору, який автоматично пролонговувався на кожні наступні 12 місяців, відповідно продовжувався і строк дії платіжної картки. Крім того, позовна давність переривалася предявленням позову і кредитор звернувся до суду з позовом, що розглядався, у межах позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників апелянта ОСОБА_2 і ОСОБА_1, які скаргу підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 707/2-3506/11, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 19-22), 25.06.2008 прийняло від ОСОБА_3 Заяву на отримання кредиту і 10.10.2008 видало йому кредитну картку № 4149 6253 0124 5237. Цими діями банк уклав за правилами договору приєднання (ст. 634 ЦК України, норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) із ОСОБА_3 кредитний договір, що складається із Заяви на отримання кредиту, Умов і правил надання банківських послуг (далі Умови і правила), Памятки клієнта і ОСОБА_2, на підставі якого надав кредит у розмірі 2000,00 дол. США у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 12-18 та ін.).

Термін дії кредитної картки був установлений по жовтень 2010 року включно, що підтверджується наданою представником банку апеляційному суду інформацією з компютерної програми банку (скріншот) із зазначенням дати закінчення строку дії картки (10-й місяць 2010 року), визнано представником банку в апеляційному суді та узгоджується з іншими матеріалами справи. Підпис відповідача у «Справке об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная Gold», наданій представником позивача апеляційному суду, свідчить про погодження сторонами умов кредитування, серед яких встановлені: базова процентна ставка в доларах США 1,7% річних на місяць на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів у році (20,4% річних); щомісячні платежі у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 10,00 дол. США і не більше залишку заборгованості, що їх позичальнику належало сплачувати до 25-го числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, що розраховується за формулою: пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором) / 30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10,00 дол. США на місяць, нараховується 1 раз на місяць, за наявності прострочення за кредитом або процентами 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 10,00 дол. США. Погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості відповідає умовам кредитування, зазначеним у Заяві на отримання кредиту. Сплату щомісячної комісії за кредитне обслуговування, а також штрафу в іноземній валюті цими умовами кредитування не було передбачено. Умовами і правилами встановлено штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань більш ніж на 120 днів у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову (п. 8.6.), а також передбачено, що строк дії договору становить 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору (п. 9.12.).

Таким чином, було укладено кредитний договір із умовою сплати позичальником періодичних щомісячних платежів до визначеної дати та у розмірі, що мав обраховуватися у погоджений сторонами спосіб. За змістом умов кредитування у взаємозвязку з п.п. 3.1.1., 5.2.-5.4. Правил користування платіжною карткою, що є складовою частиною Умов і правил, картка дійсна до останнього календарного дня вказаного на її лицьовому боці місяця; кредит у повному обсязі погашається не пізніше останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці картки.

Відповідач порушив свої зобовязання за договором. З матеріалів справи № 707/2-3506/11 убачається, що у вересні 2011 ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу і просило стягнути такий у повному обсязі, що станом на 30.07.2011 складав 4137,37 дол. США, які за офіційним валютним курсом НБУ на 02.09.2011 становили 32950,95 грн, з яких заборгованість: за кредитом 1883,55 дол. США, за процентами 1328,78 дол. США, за комісією за користування кредитом 665,42 дол. США, а також фіксована частина штрафу 62,74 дол. США, процентна складова штрафу 193,89 дол. США, до заяви додав розрахунок заборгованості (а.с. 2-5 справи № 707/2-3506/11). Відповідач не заперечував факту порушення ним зобовязання, проте, вказував, зокрема, на необґрунтований, на його думку, розрахунок позивачем комісії та штрафних санкцій, кваліфікував суму у 665,42 дол. США як пеню і просив застосувати позовну давність щодо вимоги про стягнення цієї пені, стягнувши таку лише в розмірі 288,40 дол. США у межах річного строку до дня звернення позивача до суду (а.с. 20-22 справи № 707/2-3506/11). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2011 у справі № 707/2-3506/11 було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4134,37 дол. США боргу, що за офіційним валютним курсом НБУ на 02.09.2011 складало 32950,95 грн (а.с. 6, а.с. 28-29 справи № 707/2-3506/11).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.02.2012 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2011 змінено, зменшено суму стягнення з ОСОБА_4Є на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» до суми 4057,35 дол. США, що становить еквівалент 32337,07 грн, з яких заборгованість: за кредитом 1883,55 дол. США, за процентами 1328,78 дол. США, пеня 288,40 дол. США, фіксована частина штрафу 62,74 дол. США, процентна складова штрафу 193,89 дол. США, комісія 300,00 дол. США (а.с. 68-70 справи № 707/2-3506/11). Як випливає з матеріалів справи, меж апеляційної скарги відповідача (а.с. 31-33 справи № 707/2-3506/11) та рішення апеляційного суду, суд погодився з необхідністю стягнення пені в розмірі 288,40 дол. США у межах річної позовної давності (зменшено пеню на 77,02 дол. США), водночас констатував, що пеня та комісія були визначені позивачем однією сумою і до 665,42 дол. США була включена заборгованість із комісії у 300,00 дол. США. Доводів (заперечень) щодо указаної суми комісії апеляційна скарга не містила, тож суд, задовольняючи апеляцію частково, не знайшов підстав для відмови у стягненні цих коштів.

Попри часткове задоволення позову, банк у січні 2015 р. подав позов до позичальника про стягнення боргу, який визначив станом на 30.11.2014 із такими складовими: 1883,55 дол. США боргу за кредитом, 2706,41 дол. США боргу за процентами, 1519,02 дол. США боргу за комісією, разом 6108,98 дол. США, але від цієї суми відняв 4134,37 дол. США, позов про стягнення яких був, як зазначив позивач, задоволений рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2011, визначив до стягнення суму у 1974,61 дол. США боргу, а також 33,42 дол. США фіксованої частини штрафу і 98,73 дол. США процентної складової штрафу і всього просив стягнути 2106,76 дол. США, еквівалент яких у 31517,17 грн визначив на підставі офіційного курсу НБУ 1 дол. США/ 14,96 грн станом на 28.11.2014 (а.с. 7-10).

При цьому, позивач не зазначив складових предявленої до стягнення суми за елементами власне боргу за кредитним договором (за відповідними платежами), у цій сумі безспірно визначаються лише фіксована та процентна складові штрафу з урахуванням того, що фіксована частина штрафу, попри відсутність передбачених договором підстав для її стягнення в іноземній валюті, визначена в доларах США за вищевказаним валютним курсом, а процентна складова розрахована як 5% від 1974,61 дол. США боргу. Крім того, зі структури розрахунку, поданого банком, видно, що передостанні дві колонки в розрахунку передбачені для визначення руху коштів (заборгованості) з комісії та пені, причому як помісячно, так і накопичувальним підсумком ці платежі обраховувалися щоразу однією сумою без розподілу її за видами платежів, щомісячно нараховувалися суми по 18,84 дол. США грн за винятком нарахувань у 4-х випадках (26.11.2008, 26.11.2009, 26.11.2000 і 26.11.2011) по 100,00 дол. США, а фактичний борг був визначений саме за комісією, щодо пені в розрахунку значиться нульова заборгованість.

У розрахунку боргу та в банківській виписці з рахунку (а.с. 47-52) зафіксований останній за ліком платіж позичальника за кредитним договором: 21.08.2009 готівкою в касу банку були сплачені 118,62 дол. США, після чого не фіксувалися жодні платежі позичальника за договором, а вказана у банківській виписці сума у 18,82 дол. США за 31.08.2013 є внутрішньобанківською операцією (проводкою), повязаною з нарахуванням штрафних санкцій і ці кошти позичальник не сплачував. Ці обставини визнані представником позивача.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Право на захист особа може здійснити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений цивільним процесуальним законом, зокрема, позивач повинен предявити конкретні, чітко сформульовані вимоги, що відображають предмет позову, навести відповідне обґрунтування, позаяк лише в такому випадку відповідач може належно реалізувати своє право на захист від конкретних вимог, а суд може захистити право у спосіб, визначений законом та/або договором (ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 119 ч. 2 п.п. 3, 5, 6 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України).

У суді першої інстанції відповідач письмово заперечував обґрунтованість позову, водночас своїх розрахунків не наводив і просив застосувати позовну давність та відмовити в позові внаслідок її спливу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу), застосовується позовна давність тривалістю в один рік; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки); позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України).

Верховний Суд України у постановах, зокрема, від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 № 6-61цс14, що підлягають врахуванню в порядку ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України, висловив правові позиції, згідно із якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Суд першої інстанції відмовив у позові внаслідок спливу позовної давності, проте, повною мірою з таким вирішенням справи погодитись не можна. Доводи сторони про пропуск позивачем позовної давності самі по собі вірні та не спростовані, сторона зробила заяву про застосування позовної давності, сплив такої давності за умови обґрунтованості вимог є самостійною підставою для відмови в позові. Однак, якщо має місце сплив позовної давності, але вимоги необґрунтовані та недоведені, у позові слід відмовити з цих підстав.

Спосіб визначення суми, предявленої позивачем до стягнення з відповідача, не ґрунтується на законі та договорі. Так, елементи боргу власне за кредитними платежами банком не були визначені, відповідні розрахунки щодо того, які саме кошти, за якими видами платежів, за який період та в який спосіб нараховані як такі, що входять до 1974,61 дол. США боргу, не були зроблені та не були подані суду. Тобто, банк предявив неконкретну за своїм змістом вимогу. Тим часом, з огляду на наведені вище фактичні обставини щодо руху коштів за кредитним договором, щодо розрахунків боргу та щодо складу коштів, стягнутих раніше судом, які банк не просив стягувати вдруге, із певністю можна дійти висновку лише стосовно того, що до складу 1974,61 дол. США банк фактично включив як проценти 1377,63 дол. США (2706,41 дол. США 1328,78 дол. США)). Щодо решти 596,98 дол. США (1974,61 дол. США 1377,63 дол. США) неможливо зробити однозначного висновку про які саме кошти йдеться, а позиція позивача з цього приводу суперечлива.

Як видно з позовної заяви та з додаткового пояснення банку від 03.12.2015 до апеляційної скарги, банк вважає, що окрім процентів до суми боргу за договором входить також борг за комісією, при цьому: вимога була предявлена про стягнення 1519,02 дол. США боргу за комісією, у письмовому поясненні в апеляційному суді банк вказав на необхідність стягнення боргу за комісією у розмірі 853,60 дол. США, вивівши цю суму шляхом віднімання від 1519,02 дол. США тих 665,42 дол. США, щодо яких предявлявся позов у 2011 році, та визначивши загальний розмір позовних вимог у 2363,38 дол. США. Одначе, по-перше, як видно з наведеного вище, суму 665,42 дол. США не можна безспірно вважати сумою комісії, оскільки за конкретних обставин справи її у відповідних частинах можна кваліфікувати комісією та пенею, а фактично умови договору та порядок нарахування цієї суми вказують на її правову природу як пені; по-друге, і ця сума не була стягнута повністю, а були стягнуті 588,40 дол. США; по-третє, в силу положень ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України, збільшення позовних вимог на стадії апеляційного розгляду справи з 2106,76 дол. США до 2363,38 дол. США недопустиме, а позивач, крім іншого, не враховує взаємоповязаності розрахунку за елементами боргу, що в поданому ним апеляційному суду розрахунку поза тим, обґрунтований він стосовно суми боргу, чи ні, призводить до невірного визначення процентної складової штрафу від такого боргу, якої банк, збільшивши розмір боргу, відповідно не змінив. Безвідносно до того, на користь якої зі сторін можуть слугувати певні обставини, неврахування їх позивачем у розрахунках робить такі некоректними, неточними, а відтак невірними.

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, що є обовязковим для сторін (ст. 536 ч. 2, ст. 626, ст. 628 ч. 1, ст. 629, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України). Отже, нарахування процентів може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів немає. Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, питання не ставилося.

Вищевикладені обставини, докази, матеріали справи у взаємозвязку з правовою позицією позивача щодо строку дії договору та позовної давності свідчать про наступне. З розрахунку боргу випливає, що банк нараховував проценти як до закінчення строку дії платіжної картки (по жовтень 2010 р. включно), так і продовжив їх нарахування після жовтня 2010 р. по день, на який визначив заборгованість (30.11.2014). Проценти (заборгованість за ними) нараховувалися безперервно в усьому зазначеному періоді, позивач не розмежовував і не визначав окремо суму процентів, що їх належало нараховувати по останній день дії платіжної картки, і ті, що були нараховані після відповідної дати. Виходячи з вимог закону та умов договору, строк погашення кредиту (закриття кредитного ліміту за платіжною карткою), тобто, строк дії кредитного договору був установлений по 31.10.2010, який був і останнім днем нарахування за умовами договору процентів. Відтак, позивач не розмежував проценти за періодами нарахування і не мав правових підстав нараховувати проценти за кредитом після 31.10.2010.

Звернувшись до суду у вересні 2011 р. із позовом до боржника про стягнення боргу, кредитор перервав позовну давність, після чого її перебіг розпочався заново (ст. 264 ч.ч. 2, 3 ЦК України). 22.06.2012 кредитору був виданий виконавчий лист за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2011 з урахуванням його зміни рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.02.2012 (а.с. 71). Із новим позовом про стягнення боргу, рішення за яким переглядається апеляційним порядком, банк звернувся до позичальника 27.01.2015, тобто, після спливу загальної трирічної позовної давності, тому позовна давність, щодо якої була зроблена відповідна заява, спливла і щодо процентів, які у складі нарахованої загальної суми могли стосуватися періоду до 01.11.2010.

Щомісячна комісія за кредитне обслуговування за своєю правовою природою теж могла нараховуватися лише в період дії кредитного договору, проте, доказів, що така комісія була передбачена законом або умовами кредитування даного конкретного позичальника, немає, тож для предявлення кредитором вимоги про її стягнення відсутні правові підстави. Колегія суддів звертає увагу й на те, що в розрахунку позивача фактично неможливо розмежувати нарахування комісії та пені, яка передбачена «Справкой…», і наразі не можна з певністю зробити висновку про те, що саме в дійсності нарахував і просить стягнути позивач: комісію, яка не передбачена договором, чи насправді пеню, яка договором передбачена, щомісячні нарахування відображені, але кваліфікована ця сума в позові як «комісія», чіткого пояснення сторони з цього приводу в справі немає.

Позивач просив стягнути також штраф, для застосування якого були підстави як такі з огляду на факт порушення зобовязання позичальником. Проте, позивачем не було враховано наступне. Беручи до уваги, що позивач предявив до стягнення суму в 1974,61 дол. США без належних правових підстав та обґрунтування щодо характеру саме такого боргу, ґрунтуючись фактично на припущеннях і передбачених законом та/або договором підстав для її стягнення немає, розрахована на базі цієї суми процентна складова штрафу в розмірі 98,73 дол. США (яка, крім того, апріорі не може нараховуватися на інший вид неустойки (пеню), якщо про таку, а не про комісію, йдеться) теж не може бути визнана обґрунтованою. Фіксована частина штрафу необґрунтовано була визначена в іноземній валют. Водночас неустойка у формі штрафу є разовою санкцією (разовим платежем) за порушення конкретного зобовязання (ст. 549 ч.ч. 1, 2 ЦК України) і у випадку, що розглядається, штраф вже був застосований судом у звязку з реалізацією кредитором права на стягнення усього належного з позичальника боргу. Для повторного стягнення штрафу в справі за даним позовом правових підстав немає. Крім того, для застосування штрафу встановлена тривалість порушення зобовязання у 120 днів і позовна давність для застосування штрафу в будь-якому разі спливла, відповідач просив застосувати позовну давність.

Виходячи з наведеного, позивач загалом правильно виходив із факту порушення зобовязання відповідачем, з необхідності застосування при вирішенні спору положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, відповідно до яких зобовязання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, сплатити проценти, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення неустойки.

Поряд із цим, розмір та обґрунтованість боргу, предявленого до стягнення, доказується кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України), обовязок доказування позову лежить на позивачеві. Позов не був належним чином сформульований, обґрунтований та доведений, розрахунок боргу є суперечливим і плутаним і попри наявність у відповідача підстав просити про застосування позовної давності у ньому слід було відмовити по суті, внаслідок необґрунтованості та недоведеності предявлених вимог. Кредит був виданий на певний строк, а необхідність належного виконання боржником свого зобовязання, право банку вимагати борг за договором, реалізувати свої права як кредитора, не суперечать установленим законом правилам про позовну давність, які, з одного боку, стимулюють кредитора до своєчасних дій на захист свого права, яке було порушене вже внаслідок несвоєчасної сплати щомісячних платежів, з іншого боку, захищають і боржника та сприяють усталеності правовідносин, не допускаючи їх невизначеності протягом надто тривалого часу, невиправданого збільшення розміру стягнення з боржника. Та обставина, що кредитор, діючи на власний розсуд, не реалізував свої права у виконавчому провадженні та не стягнув раніше присуджений борг, на викладене не впливає. Доводи апелянта про автоматичну пролонгацію договору та інші обставини, що випливають із такої позиції, не відповідають дійсним обставинам справи, особливостям спірних кредитних правовідносин із застосуванням фінансових інструментів у вигляді кредитних (платіжних) карток, не ґрунтуються на законі та договорі.

За таких обставин, апеляцію позивача слід на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, відмовивши в позові внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 червня 2015 року змінити, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді