Справа №2-4820/2007 03.12.2015 03.12.2015 03.12.2015
Справа 2-4820/2007
Провадження № 22 -ц784/2652/15 Головуючий у 1-й інстанції Рудяк О.С.
Категорія 19 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

3 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника апелянта ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Сбербанку Росії» (далі ПАТ «ОСОБА_4 Сбербанку Росії», ОСОБА_4)

на рішення

Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2007 року

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2007 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_6 і товариства з обмеженою відповідальністю «Гипроград» (далі - ТОВ «Гипроград») про розірвання договору про спільну діяльність та визнання права власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 зазначав, що 11 листопада 2006 року між ним, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6Г.) та ТОВ «Гипроград» укладено договір про спільну діяльність (договір простого товариства), за яким він, як основний учасник товариста, повинен був внести 1010000 грн. вкладу, що еквівалентно 200000 доларам США. ОСОБА_6 та ТОВ «Гипроград» повинні були внести в якості вкладу нежитлові приміщення магазину № 47/3 по вул. Нікольська у м. Миколаєві та нежитлові приміщення № 4/2 по вул. Лягіна у м. Миколаєві відповідно.

За вимогами п. 9 указаного договору у випадку припинення договору до його виконання з будь-яких причин до нього, як основного учасника, переходить право власності на обєкти нерухомого майна, які, виходячи зі змісту договору, внесені учасниками в якості вкладів у спільну діяльність.

Посилаючись на те, що відповідачі не виконують умови договору і не беруть участь у діяльності їх товариства, що є істотним порушенням умов договору, позивач просив суд розірвати договір про спільну діяльність (договір простого товариства) від 11 листопада 2006 року та визнати за ним право власності на приміщення магазину № 47/3 по вул. Нікольська у м. Миколаєві та нежитлові приміщення № 4/2 по вул. Лягіна у м. Миколаєві.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2007 року позов задоволено. Розірвано договір про спільну сумісну діяльність (договір простого товариства) укладений між ОСОБА_5, ТОВ "Гипроград" та ОСОБА_6 від 11 листопада 2006 року та визнано за ОСОБА_5 право власності на вказані нежитлові приміщення.

09 липня 2014 року на підставі цього рішення, ОСОБА_5 зареєстрував право власності на нерухоме майно.

У березні 2015 року ПАТ «ОСОБА_4 Сбербанку Росії» подав апеляційну скаргу на вказане рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову. Апелянт зазначав, що у лютому 2015 року дізнався про зміну власника вказаного нерухомого майна на підставі рішення суду. Рішенням порушуються його права, оскільки майно перебуває в іпотеці Банку на підставі договорів іпотеки від 24 червня та від 03 квітня 2008 року, укладених відповідно між Банком та ОСОБА_6 та між Банком і ТОВ «Гипроград». Апелянт вказував, що при укладені договорів іпотеки відповідачі не попередили ОСОБА_4 про права та вимоги інших осіб на предмети іпотеки, у тому числі і ті, що не зареєстровані у встановленому порядку. Це підтверджує незаконність рішення суду та удаваність угоди про спільну діяльність, яка приховувала нікчемні правочини договори купівлі - продажу обєктів. Крім того, права позивача діями відповідачів не порушені, оскільки вони не заважали йому займатись підприємницькою діяльністю. Також, суд не врахував, що спірне майно не було передано товариству, у звязку з чим, учасники не могли претендувати на майно, як то виходить з вимог ст. 392 ЦК України. Суд не взяв до уваги рішення Миколаївської міської ради №1391 від 27 липня 2007 року, яке є підставою для видачі відповідного свідоцтва про право власності на офісні приміщення іншій особі.

Представник ОСОБА_5 заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Він вважає, що рішенням суду права апелянта не порушені, а тому немає підстав для перегляду рішення по суті.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як виходить з договору про спільну діяльність (простого товариства) від 11 листопада 2006 року, сторони у справі домовилися діяти спільно без створення юридичної особи для досягнення мети цього договору, а саме здійснення підприємницької діяльності з організації комерційної діяльності та одержання прибутку з цієї діяльності (п.1,6).

Сторони по договору зобовязалися внести у спільну діяльність грошові кошти та майно. Позивач, як основний власник, зобовязався внести 1010000 грн. вкладу, що еквівалентно 200000 доларам США, про що повинна бути складена відповідна розписка. ТОВ «Гипроград» і ФОП ОСОБА_6 зобовязалися в якості внеску у спільну діяльність вносити нерухоме майно для організації роздрібної торгівлі: нежитлові приміщення № 4/2 по вул. Лягіна у м. Миколаєві та нежитлові приміщення магазину № 47/3 по вул. Нікольська у м. Миколаєві відповідно.

Крім того, ФОП ОСОБА_6 доручалося управління справами у спільній діяльності, ведення фінансового та бухгалтерського обліку, обліку доходів та витрат, представництво інтересів учасників при укладенні угод (п. 4). Вона ж визначалася повноважним представником сторін цього договору.

Договір передбачав можливість його припинення у випадку виходу із нього будь якої сторони із застосуванням наслідків, передбачених п. 9 договору (п. 17). Як вказано у п. 18 договору, у разі відсутності згоди сторін на зміну або розірвання договору, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та і в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 9 договору передбачено, що у разі припинення договору про спільну діяльність до його виконання з будь яких причин, до основного учасника (тобто до позивача) переходить право власності на обєкти нерухомого майна, які були внесені учасниками в якості вкладів у спільну діяльність.

Позивач представив розписку про передачу ним відповідачам 11 листопада 2006 року 1010000 грн. (а.с.6).

Дійшовши висновку про недоведеність того, що відповідачі виконують умови договору про спільну діяльність, хоча п.4 договору управління справами було доручено ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення умов договору про спільну діяльність. У звязку з чим, суд на підставі ст. ст. 651,1141 ЦК України та п. 9 договору розірвав договір та визнав за позивачем право власності на спірні приміщення.

Проте з висновками суду погодитися не можна.

Частиною першою ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти. У звязку з чим, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб сторона набула права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку заявленому позивачем, в даному випадку в порядку, передбаченому ст.1141 ЦК України.

На вказані вимоги закону суд уваги не звернув.

Між тим, ч. 2 ст. 1141 ЦК України, на яку посилався позивач в позовній заяві та суд в своєму рішенні, у разі припинення договору простого товариства, не передбачено виникнення права на річ, передану у спільне володіння та (або) користування за одним з учасників.

За вимогами ч. 2 ст. 1141 ЦК України, уразі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін.

Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Отже вказаною нормою передбачено порядок повернення майна, переданого у спільне володіння учасниками товариства та його поділ.

Враховуючи викладене, висновки суду про можливість визнання права власності на нерухоме майно при розірванні договору про спільну діяльність суперечать вимогам ст. ст. 328, 1141, 1133 ЦК України.

Також, дійшовши висновку про набуття позивачем права власності на спірні обєкти нерухомого майна, суд не зазначив, з яких передбачених законом підстав припинено право власності відповідачів на спірні приміщення. Зокрема, позивачем не обґрунтовано, а судом не встановлено факту припинення у відповідачів права власності на спірне майно. Отже висновки суду суперечать положенням закону про набуття та припинення права власності, викладеним в главах 24, 25 ЦК України.

Так, вкладом учасників простого товариства вважається все те, що вони вносять у спільну діяльність (ст. 1133 ЦК України).

За правилами ч.1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно є частковою власністю учасників, якщо інше не передбачено договором простого товариства або законом.

Як виходить з доказів у справі, сторони не оговорили окремо в договорі простого товариства статус внесеного ними майна. Не визначили вони і порядок передачі внесеного учасниками майна. Не укладено ними і угод щодо переходу права власності на майно, та відповідно припинення прав власників майна. Навпаки, після укладення договору відповідачі діяли як власники, права яких договором про спільну діяльність не обмежені. Так, за нотаріально посвідченим договором, укладеним між ОСОБА_6 і Банком, вона передала приміщення магазину по вул. Нікольській, 47/3 для забезпечення виконання зобовязань боржника перед Банком, який є правонаступником ЗАТ «ОСОБА_4 НРБ», за договором про відкриття кредитної лінії, укладеним 24 червня 2008 року (а.с. 33-34).

Також, за іпотечним договором від 3 квітня 2008 року, укладеним між Банком та ТОВ «Гипроград», останнє передало в іпотеку Банку нежитлові приміщення по вул. Лягіна, 4/2, на забезпечення зобовязань за договором відкриття кредитної лінії від 3 квітня 2008 року, укладеним між Банком та іншою особою.

Таким чином, докази у справі свідчать про те, що права власності відповідачів на спірні обєкти не припинилися.

Суд також не врахував характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, а отже фактично застосував положення ст. 392 ЦК України.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

У справі, що розглядається, спір щодо права власності на нерухоме майно виник між позивачем та відповідачами як сторонами договору про спільну діяльність. У звязку з чим, за позивачем не може бути визнано право власності на спірні обєкти також і на підставі вказаної норми права.

На вказані обставини суд уваги не звернув. Тоді як вони свідчать про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення, суд не врахував інших обставин справи.

Так, укладаючи договір, сторони не вказали в ньому характеристики нерухомих обєктів вкладів учасників.

Апеляційним судом досліджені матеріали цивільних справ за №490/2801/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ТОВ «Гіпроград» та інших про визнання недійсним договору купівлі продажу нежитлових приміщень та за № 2/487/1548/15 р. за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 і ТОВ «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів.

З доказів у справах вбачається, що на час укладення угоди приміщення по вул. Лягіна,4/2 мало інші, ніж на час розгляду спору характеристики (площу) та фактично перебувало під обтяженням. Згодом вказане приміщення перетворилося в декілька та продано іншим особам.

Так, ТОВ «Гипроград» на забезпечення своїх кредитних зобовязань перед Акціонерним поштово - пенсійним банком «Аваль», передало по договору іпотеки від 30 листопада 2005 року належне йому на праві власності нежитлове приміщення по вул. Лягіна, 4/2, яке складалося з двох основних будівель; літ А-4 загальною площею 2052, 9 кв.м, літ. Б загальною площею 103, 4 кв.м. Даних про зняття арешту з вказаного майна на час укладення договору про спільну діяльність від 11 листопада 2006 року суду не надано.

В наступному, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 квітня 2007 року №895 частинам нежитлових приміщень, із вказаного всього нежитлового приміщення, надані нові адреси: вул. Лягіна 4/4 та Лягіна 4/5.

Рішенням вказаного органу № 816 від 27 квітня 2007 року, вирішено оформити право власності на два обєкта нерухомого майна за вказаними адресами, а саме на нежитлові приміщення площею 1010,8 кв.м на 3 та 4 поверхах будівлі літ. А-5 по вул. Лягіна, 4/4, та на нежитлові приміщення площею 740,7 кв.м, які розташовані на 1 та 2 поверхах будівлі за літ. А-5, по вул. Лягіна, 4/5.

18 травня 2007 року ТОВ «Гіпроград» продало нежитлові приміщення по вул. Лягіна,4/4 ТОВ «Істок -2001», а останнє 4 грудня 2009 року продало їх ЗАТ «Миколаївський ДІПРОМІСТ».

Приміщення по вул. Лягіна, 4/5 20 червня 2007 року продало ТОВ «Гипроград» продано ТОВ «АТБ торгстрой», а останнє 20 липня 2007 року приміщення тому ж ЗАТ «Миколаївський ДІПРОМІСТ».

Позивач, за окремими позовом звертався до суду за захистом своїх прав, стверджуючи, що два згаданих приміщення вносилися власниками в якості вкладу при створенні договору про спільну діяльність від 11 листопада 2006 року (іншого договору). Він ставив питання про розірвання договору та стягнення на його користь 101 0000 грн., та оспорював договори про продаж майна власниками іншим вказаним особам. На час ухвалення спірного рішення Заводським районним судом м. Миколаєва 11 травня 2007 року постановлена ухвала про визнання мирової угоди, за якою було розірвано договір про спільну діяльність від 10 листопада 2006 року та визнано за позивачем право власності на вказані приміщення. В наступному, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 6 квітня 2015 року ухвала була скасована, а справа передана на новий розгляд. Справа до теперішнього часу не розглянута. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі продажу приміщення по вул. Лягіна 4/4 відмовлено.

Суд на ці обставини уваги не звернув, тоді як вони додатково свідчать про необґрунтованість позовних вимог.

Також, ухвалюючи рішення про розірвання договору, суд не звернув уваги на відсутність доказів невиконання відповідачами умов договору про спільну діяльність та відсутність спору між учасниками товариства щодо розірвання договору. Між тим, з доказів у справі виходить, що відповідачі не заперечували про припинення договору про спільну діяльність.

За викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п.п.3.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до інформації з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення магазину, які належали ОСОБА_6 та ТОВ «Гипроград» за позивачем на підставі судового рішення відбулася 09 липня 2014 року (а.с. 39-44).

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ПАТ «ОСОБА_4 банк Сбербанку Росії» посилався на те, що на час укладення іпотечних договорів, за якими ОСОБА_6 і ТОВ «Гипроград» передали в іпотеку банку нежитлові приміщення, право власності на приміщення було зареєстровано за ними.

Вказані обставини свідчать, що ухвалені судові рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ТОВ «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність і визнання права власності на іпотечне майно впливають на права ПАТ «ОСОБА_4 банк Сбербанку Росії». У звязку з чим, є підстави для перевірки законності рішення по суті.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «ОСОБА_4 Сбербанку Росії» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та товариства з обмеженою відповідальністю «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку .

Головуючий: О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_7