АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року, -

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати дії Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації щодо відмови у видачі йому ордеру на проживання у жилому приміщені за адресою: АДРЕСА_1 неправомірними та зобов'язати її видати йому ордер на проживання у вказаному жилому приміщенні.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 1993 році ОСОБА_2 та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_3 та сину ОСОБА_4 видано ордер від 14 січня 1993 року на проживання у кімнаті АДРЕСА_2

В подальшому, з дозволу адміністрації, він вселився до вказаного приміщення, як батько ОСОБА_3

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 14 грудня 2005 року №2307 «Про прийняття-передачу відомчого житлового фонду ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району» Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію було зобов'язано затвердити спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім.. Г.І. Петровського» про надання жилих приміщень в будинку АДРЕСА_1 мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку, та видати їм ордери на жилі приміщення у встановленому порядку.

З 15 грудня 2005 року його було зареєстровано у вказаному приміщенні у встановленому законом порядку.

У 2006 році родина ОСОБА_3 отримала ордер на проживання в приміщенні по АДРЕСА_4 та виїхали з вказаного гуртожитку.

Рішенням Шевченківського районної у м. Києві ради від 16 квітня 2009 р. №635 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м.Києва житлових будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 будинок АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

З 24 червня 2014 р. він перебуває на квартирному обліку в загальній черзі за №7318.

24 червня 2014 р. він звернувся до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про видачу ордеру на проживання у квартирі НОМЕР_1 за вищевказаною адресою, однак отримав відмову .

Оскільки відмова у видачі ордеру на проживання у житловому приміщенні суперечить вимогам ст. 9, 58 ЖК УРСР, ст.46, 47 Конституції України, відсутність ордера в майбутньому може призвести до позбавлення єдиного житла, в якому він на законних підставах постійно проживає протягом 8 років, а також створює йому перешкоди в укладенні договорів щодо надання житлово-комунальних послуг, просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції не звернув увагу на те, що йому фактично відмовлено у приватизації квартири саме через відсутність ордеру. Суд не навів обґрунтувань щодо свого висновку про відсутність його прізвища у спільному рішенні адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім.. Г.І.Петровського». Суд застосував до спірних правовідносин законодавство про гуртожитки, але не з'ясував правового статусу будинку АДРЕСА_1 чи є цей будинок гуртожитком або багатоквартирним будинком. Відмовляючи у видачі ордеру, відповідач неправомірно перешкоджає йому, непрацюючому пенсіонеру, інваліду ІІ групи та дитині війни, який не має власного житла, приватизувати квартиру, чим порушує його конституційне право на житло.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ч.4 ст.9, ст. 58, 128, 129 ЖК УРСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року №208, а також тієї обставини, що позивач з грудня 2005 року по даний час проживає у приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 будь-яких вимог до нього про вивільнення вказаного приміщення не надходило.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету та комітету комсомолу, протокол №27 від 27 грудня 1992 року, ОСОБА_7 видано ордер №2 від 14.01.1993 р. на право зайняття з сім'єю з 3 осіб кімнати АДРЕСА_2 (а.с.10).

Відповідно до довідки ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського» від 29.03.2006 р., у вищевказаному приміщенні гуртожитку було зареєстровано 4 особи: ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та з 2005 р. - ОСОБА_1 (а.с.54).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 14 грудня 2005 року №2307 «Про прийняття-передачу відомчого житлового фонду ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району» Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію було зобов'язано затвердити спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім.. Г.І. Петровського» про надання жилих приміщень в будинку АДРЕСА_1 мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку, та видати їм ордери на жилі приміщення у встановленому порядку.

Відповідно до листів Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.08.2014 р. та від 08.09.2014 р., прізвище ОСОБА_1 відсутнє в спільному рішенні адміністрації та профспілкового комітету ВАТ Науково-виробничий комплекс «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» про надання жилих приміщень в будинку АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи те, що спору з приводу відсутності спільного рішення та профспілкового комітету підприємства про надання жилого приміщення в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1, на підставі якого міг би бути виданий ордер на право його зайняття, у сторін під час розгляду справи не виникало, суд першої інстанції обґрунтовано вважав вказану обставину встановленою.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районної у м. Києві ради від 16 квітня 2009 р. №635 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м.Києва житлових будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 будинок АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції відповідне рішення щодо подальшого його використання, а саме:

а) залишити цілісний майновий комплекс у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію його житлових і нежитлових приміщень. У цьому випадку здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями згідно з цим Законом;

б) надати цілісному майновому комплексу статус «соціальне житло» та не дозволяти приватизацію його жилих приміщень. У цьому випадку приватизація житлових приміщень гуртожитку не здійснюється (у тому числі й у випадках, передбачених цим Законом), а колишнім законним мешканцям гуртожитку, за їх згодою, надається відповідне соціальне або інше житло;

в) перепрофілювати гуртожиток та використовувати цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку за іншим призначенням. У цьому випадку рада одночасно приймає рішення щодо забезпечення законних мешканців такого гуртожитку іншим житлом згідно із законодавством;

г) знести цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку та вжити заходів щодо будівництва на звільненій земельній ділянці соціального житла або продажу земельної ділянки на аукціоні згідно із земельним законодавством. У цьому випадку рада одночасно приймає рішення щодо забезпечення законних мешканців такого гуртожитку іншим житлом згідно із законодавством;

ґ) знести колишній гуртожиток (відповідний цілісний майновий комплекс) та вивільнити земельну ділянку з наступним її продажем на аукціоні. У цьому випадку особи, на яких поширюється дія цього Закону, підлягають переселенню в інше придатне для проживання людей житло, що належить на праві власності або на праві користування відповідній місцевій раді. Таким особам, за їх згодою, виконавчим органом місцевої ради може бути видана грошова компенсація за взяття ними (їх сім'ями) житла в оренду на певний строк (але не більше одного року). Розмір і порядок видачі зазначеної компенсації визначає кожна місцева рада самостійно відповідно до вимог чинного законодавства та виходячи із власних можливостей.

Як вбачається з довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 04.03.2015 р. №302, ОСОБА_1 зареєстрований постійно в гуртожитку, розташованому в АДРЕСА_1 та займає 1 ізольовану кімнату НОМЕР_1 площею 18,10 кв.м. (а.с.55).

Доказів того, що після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади було прийнято рішення про зміну статусу вказаного майнового комплексу «гуртожиток» на інший, або перепрофілювання та його використання за іншим призначенням суду не надано.

За таких підстав доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував до спірних правовідносин законодавство про гуртожитки без з'ясування його дійсного правового статусу є необґрунтованими.

Враховуючи ту обставину, що ордер на жиле приміщення є підставою для вселення в нього, а позивач вже проживає у гуртожитку і питання про його виселення не вирішується, вимога останнього про зобов'язання відповідача видати ордер на займане ним жиле приміщення не ґрунтується на вимогах закону і не має правового значення для вирішення питання про приватизацію жилого приміщення у гуртожитку.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/6117/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гриньковська Н.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.