Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22ц/778/4697/ 2015 р.
Є.У.№335/1577/15
Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.Ю. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Запорізьке регіональне управління про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №16/2007/2112ФЖК від 06.09.2007 року на суму 60300 доларів США зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 12,49% з кінцевим погашенням заборгованості до 03.09. 2027 року. 30.09.2009 року до кредитного договору була укладена додаткова угода №1, згідно якої кредитний договір був викладений в новій редакції. Договором передбачена сплата суми кредиту та процентів у доларах США. Позивач вважає, що видача кредиту у валюті та подальші розрахунки є порушенням законодавства України, що на ряду з відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії відносять укладений кредитний договір в категорію оспорюваних. Відповідачем були порушені його законні права, оскільки за своїм змістом і текстом зазначений договір не відповідає як законодавству України, так і її інтересам та волі, суперечить Закону України "Про національний банк України", Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", Закону України "Про захист прав споживачів".

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним кредитний договір №16/2007/2112ФЖК від 06.09.2007 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Надра» в особі відділення ПАТ КБ «Надра» Запорізьке регіональне управління.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з 22 липня 2015 року. Судові засідання призначалися три рази. Жодного разу скаржник до суду не зявився. В судове засідання на 06 жовтня 2015 року ОСОБА_3 надав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з його хворобою, розгляд справи було відкладене на 02.11.2015 року (а.с. 184). В судове засідання на 02.11.2015 року на 30.11.2015 року ОСОБА_3 не зявився, судові повістки про виклик до суду, які направляються судом на адресу зазначеній ОСОБА_3 в апеляційній скарзі., останній не бажає отримувати і вони повертаються до апеляційного суду за закінченням терміну зберігання. У матеріалах справи міститься телефонограма від 29.10.2015 року та від 27.11.2015 року щодо призначення судового засідання у цій справі на 02.11.2015 року та на 30.11.2015 року , яка передана помічником судді і прийнята ОСОБА_3 за номером телефону зазначеним ним в апеляційній скарзі, що відповідає вимогам ч. 6 ст. 74 ЦПК України, однак до апеляційного суд він знову не зявився. Апеляційний суд відкладаючи неодноразово судові засідання, вийшов за межі встановленого ч. 1 ст. 303-1 ЦПК України строку розгляду апеляційної скарги. За таких обставин судова колегія вбачає в діях ОСОБА_3 зловживання процесуальними правами та порушення вимог ч. 3 ст. 27 ЦПК України, згідно якої особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Крім того, апеляційна скарга не містить доводів щодо дослідження нових доказів у справі. Викладені в ній доводи не можуть бути доповнені на даний час, оскільки це заборонено ст. 300 ЦПК України.

Виходячи з наведеного та у відповідності до вимог ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає, що неявка ОСОБА_3 в судове засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 06.09.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №16/2007/2112ФЖК , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 60300 доларів США , зі сплатою 12,49 % річних за користування кредитними коштами, строком до 03 вересня 2027 року.

З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, 06 вересня 2007 року між ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка та житловий будинок розташований за адресою, Запорізька область, Запорізький район. с. Сонячне, провулок Хорив, будинок, 7.

Розділом 3 договору передбачено, що позичальник зобов"язався використати кредит на зазначені у договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані проценти на інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором.

Згідно п. п. 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 692.65 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, щомісячно до 07 числа поточного місяця.

30 грудня 2009 року банком та позичальником була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору від 06.09.2007 року.

Відповідно до п. 11.1 передбачено встановити на період з рудня 2009 року до 01 лютого 2010 року щомісячну суму платежу у розмірі 300 доларів США

Позивач погодився з такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто і без застережень, а отримавши кредитні кошти, підтвердив, що обізнаний та погоджується з усіма умовами договору.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору від 06 вересня 2007 року недійсним, суд, надавши всебічний аналіз як умовам зазначеного договору, так і обставинам його укладання, дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Виходячи з положень ст.ст. 18,19 Закону України від 12.05.1991 року "Про захист прав споживачів", на які посилалався ОСОБА_3О.у позові, то зазначені норми передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Ст. 19 Закону закріплює можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів для реалізації пірамідальної схеми.

За положеннями ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець(виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем несправедливі умови. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача.

Таким чином, доводи ОСОБА_3про несправедливість умов кредитного договору у зв"язку з наданням йому коштів в іноземній валюті не погоджуються із визначеними названими нормами критеріями несправедливості.

Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, суд правильно послався на те, що доводи ОСОБА_3 про неприпустимість надання йому кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1,4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Як передбачено ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України"Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 вказаного Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України"Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_4 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_4 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення ОСОБА_4 банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Таким чином, розглядаючи справу, суд правильно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підписуючи договір про надання кредиту від 06 вересня 2007 року , ОСОБА_3 був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США.

За вказаних обставин суд правомірно не прийняв до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобов"язань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Статтею 36 Закону України "Про ОСОБА_4 України" визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються ОСОБА_4 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_4 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Погоджені сторонами умови кредитного договору про можливість змінити з ініціативи банку розмір процентів за користування кредитом не суперечили ст.ст.11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", враховуючи положення ч.2 ст. 1071 ЦК України і те, що кредитний договір був укладений 06..09.2007 року, отже до набуття чинності ст. 1056-1 ЦК України про заборону в одностороннйому порядку змінювати розмір процентої ставки, яка зворотньої дії у часі не має.

Умови договору щодо обов"язку позивальника достроково повернути кредит на вимогу банку у разі порушення зобов"язань погоджуються з положеннями ст. 1048, ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують. Фактично вони повторюють доводи ОСОБА_3, якими він обгрунтовував позов. Ці докази та обставини були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших доводів для висновку про неправильне застосування судом при розгляді справи норм матеріального права або про таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314,315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: