Ухвала

іменем україни

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2010 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 6 червня 2008 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «РайффайзенБанк Аваль», правонаступником якого є

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6, остання отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США, на умовах визначених договором, терміном повернення до 5 червня 2018 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить

ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу квартири та дарування. Неналежне виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 27 березня 2014 року склала 57 485,37 доларів США, що еквівалентно 613 489,62 грн. З метою задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 1 липня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди посилались на те, що кредит надавався в іноземній валюті, предмет іпотеки використовується як єдине місце проживання, а тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 4 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит на суму

30 000 доларів США, зі сплатою 14% річних, терміном до 5 червня

2018 року.

З метою забезпечення умов кредитного договору, 5 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та

ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку квартиру квартира АДРЕСА_1, загальною площею 35,9 кв. м, яка їм належить на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу квартири та договору дарування.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Установлено, що станом на 27 березня 2014 року за вказаним кредитним договором існує заборгованість у розмірі 57 485,37 доларів США, що еквівалентно 613 489,62 грн.

Банком направлялись письмові вимоги на адреси іпотекодателям та боржника про дострокове погашення грошових зобов'язань, проте жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості з боку останніх вчинено не було.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Банком заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303, ЦПК України на вказане уваги не зверну та не врахував, що даний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не повно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська