АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/2565/15 Головуючий 1 інстанції - Григор'єва А.О.
Категорія: - договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

При секретарі: - Огарьовій О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості та збитків, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і просила визнати недійсними договір на інформаційно-консультативне обслуговування №09-03/11 від 09.03.2011 року, договір про намір укласти договір купівлі-продажу від 09.03.2011 року та договір доручення від 09.03.2011 року.

Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що 09 березня 2011 року між нею та фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 був укладений договір №09-03/11 на інформаційно-консультативне обслуговування. Зазначений договір було підписано довіреною особою позивача - ОСОБА_9 За умовами договору ОСОБА_6 передає ФОП ОСОБА_5 гроші в еквіваленті 500 доларів США за інформаційно-консультативні послуги з вивчення ринку нерухомості для подальшого придбання квартири позивачем. Згідно укладеного договору ФОП ОСОБА_5 надала позивачу інформацію по квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 на підставі наданої інформації погодилася придбати цю квартиру.

09 березня 2011 року ОСОБА_6 уклала договір про намір укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири з ОСОБА_8, яку ОСОБА_5 представила як власника квартири. За умовами укладеного договору ОСОБА_6 передала продавцеві квартири грошові кошти в сумі еквівалентній 1000 доларів США, як гарантію виконання зобов'язання.

Крім того 09.03.2011 було укладено договір доручення між позивачем та ОСОБА_7 - співробітницею ФОП ОСОБА_5 відповідно до якого позивач передала ОСОБА_7 гроші в еквіваленті 1000 доларів США, як гарантію укладення договору купівлі-продажу квартири.

15.04.2011 року ОСОБА_8 відмовилася від продажу квартири позивачці. Через деякий час позивачці стало відомо, що квартира, яку їй для покупки запропонувала ФОП ОСОБА_5 належала приватному підприємству «Азимут і КО».

07 квітня 2011 року представник позивача ОСОБА_9 звернувся до ФОЛ ОСОБА_5 з заявою про повернення грошей, які були передані її працівнику ОСОБА_7 з метою гарантування укладення договору про покупку квартири. Відповіді на звернення не послідувало і позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом.

Заочним рішенням позовні вимоги задоволено. Суд визнав недійсними договір на інформаційно-консультаційне обслуговування №09-03./11 від 09.03.2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 договір про намір укласти договір купівлі-продажу від 09.03.2011 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та договір доручення від 09.03.2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 11950,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_6 47800 грн.32коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 ОСОБА_7 ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 597 грн.71 коп.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а заочне рішення залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року частково задоволено касаційну скаргу ФОП ОСОБА_5

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року в частині залишення без змін заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року про визнання недійсним договору на інформаційно-консультативне обслуговування від 09 березня 2011 року та стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошових коштів скасовано і справу в цій частині направлено на новий розгляд.

В судовому засіданні апеляційного суду сторони підтримали свої вимоги. ОСОБА_5 в апеляційній скарзі посилалася на те, що наміру навмисно ввести позивачку в оману вона не мала. Апелянт стверджує, що не знала, що квартира АДРЕСА_1 не була зареєстрована на ОСОБА_8. Те, що квартира, як з'ясувалося пізніше належала ПП «Азимут і Ко», єдиним засновником і директором якого була ОСОБА_8 не було перешкодою для укладення договору купівлі продажу квартири саме з ОСОБА_8, яка представилася ОСОБА_5, як її власник і продавець. Крім того свою частину зобов'язань передбачених договором на інформаційно-консультативне обслуговування від 09 березня 2011 року вона виконала і позивачка з виконаною роботою погодилася.

Заслухавши доповідача, представників позивача та апелянта ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 09 березня 2011 року та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошових коштів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що в березні 2011 року позивач звернулася до ФОП ОСОБА_5, яка надавала інформаційно-консультаційні послуги з вивчення ринку нерухомості, із проханням надати допомогу у придбанні квартири в м. Харкові. 09 березня 2011 року між сторонами укладено договір на інформаційно-консультаційне обслуговування. За умовами договору ОСОБА_6 передає ФОП ОСОБА_5 500 доларів США, а остання надає інформацію про виставлену на продаж квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що того ж дня, після огляду квартири позивачка в особі свого представника уклала з власником квартири ОСОБА_8 договір про намір придбати квартиру за ціною 24500 доларів США. Крім того вона зобов'язалася передати ОСОБА_8 1000 доларів США, як гарантію виконання зобов'язання.

15.04.2011 року ОСОБА_8 відмовилася продавати квартиру про що склала відповідну розписку (а.с.19). Через деякий час позивачу стало відомо, що на час укладення договору про намір придбати квартиру її власником була не ОСОБА_8, а приватне підприємство «Азимут і Ко».

Позивачка вважала, що ОСОБА_5 не могла не знати про ці обставини і зобов'язана відшкодувати збитки у подвійному розмірі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 не була власником квартири на час укладення оспорюваних договорів, тому такі договори укладено ОСОБА_6 під впливом обману. З таких підстав, суд першої інстанції вирішив, що ФОП ОСОБА_5 зобов'язана повернути ОСОБА_6 500 доларів США за договором про надання інформаційно-консультативних послуг, а також збитки в подвійному розмірі - 1500 доларів США.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо. У відповідності до ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину однією стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Виходячи зі змісту зазначеного закону правочин визнається вчиненим під впливом оману у випадках навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача істотність значення обставин, щодо яких особу ведемо в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як вбачається із п.1.1. договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 09 березня 2011 року, укладеного між сторонами, предметом договору є надання виконавцем інформаційно-консультаційних послуг щодо вивчення ринку нерухомості, підбір варіантів купівлі об'єктів нерухомого майна та надання інформації про наявність об'єктів нерухомості (на підставі бази даних ФОП ОСОБА_5) для придбання у власність за параметрами замовника.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.7 договору на інформаційно-консультаційне обслуговування від 09 березня 2011 року замовнику для огляду представлено квартиру АДРЕСА_1.

Згідно п.3.4 зазначеного договору послуги виконавця вважаються виконаними з моменту, коли замовник ставить підпис про перегляд обраного об'єкта нерухомості.

Із акта здачі-прийняття виконаних робіт, який є невід'ємною частиною договору на інформаційно-консультативне обслуговування від 09.03.2011 року вбачається, що ОСОБА_6 не має претензій до виконання робіт з інформаційно-консультативного обслуговування ФОП ОСОБА_5 (а.с.5 зворот). Позивачкою в суді першої інстанції не доведено, що зазначеним договором передбачалося, що ФОП ОСОБА_5 зобов'язана перевіряти інформацію про власника квартири, яка виставляється на продаж. В розділі 2 договору такі зобов'язання не містяться.

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В суді першої інстанції позивачем не доведено і в матеріалах справи не містяться докази, на підставі яких суд дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_5 навмисно ввела ОСОБА_6 в оману щодо власника квартири. Не доведено, що на час укладення договору та огляду квартири ОСОБА_5 знала, що квартира не належить ОСОБА_8 і навмисно приховала цю інформацію від замовника. Крім того з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу квартири не укладено не з цих підстав, а в зв'язку з тим, що ОСОБА_8 письмово відмовилася від продажу квартири без будь яких пояснень (а.с.14).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.10) квартира АДРЕСА_1 дійсно належала ПП «Азимут і Ко», але згідно статуту приватного підприємства керівником його є ОСОБА_8 (а.с.81-84).

З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2011 року ОСОБА_6 письмово відмовилася від укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, з ОСОБА_8 (а.с.85).

Таким чином ФОП ОСОБА_5 виконала свої зобов'язання повністю. Майбутні сторони по договору купівлі-продажу відмовилися від укладення договору добровільно. Угода купівлі-продажу не укладена не з вини ФОП ОСОБА_5 При таких обставинах погодитися з тим, що ФОП ОСОБА_5 навмисно ввела ОСОБА_6 в оману щодо власника квартири і тим самим спричинила їй збитки підстав немає Колегія вважає, що рішення суду, на підставі ст.309 ЦПК України, в частині визнання недійсним договору на інформаційно-консультативне обслуговування від 09.03.2011 року та стягнення з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 11950 грн.80 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду не переглядається, оскільки воно набрало чинності і не скасовано судовою колегією у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року в частині визнання недійсним договору на інформаційно - консультативне обслуговування від 09 березня 2011 року укладеного між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 та стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 11950 (одинадцять тисяч дев*ятсот п*ятдесят) грн. 80 коп. скасувати і у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -