Справа № 523/1238/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2015 р. Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням в гуртожитку, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом та просила визнати за нею та її неповнолітнім сином право користування жилим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог посилалися на те, що з 01.09.1999р., по 10.03.2003р., працювала на Одеському цегляному заводі. Як працівнику Одеського цегляного заводу їй було виділено житлову кімнату у гуртожитку, який належав підприємству та у 2001 році зареєстровано місце її проживання за адресою: кімната АДРЕСА_2. В 2007 році за розпорядженням коменданта її було вселено в кімнату № 20 де вона проживає до теперішнього часу, тобто понад сім років, сплачує комунальні послуги, а також послуги з водопостачання та отримання електроенергії. На даний час вона не може зареєструватися за місцем фактичного проживання та в подальшому реалізувати своє право на приватизацію кімнати згідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку».

Позивачка ОСОБА_1, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 20).

Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, Одеська міська рада про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 19), про причини неявки свого представника не повідомляла та від Одеської міської ради не надходила заява про розгляд справи за відсутності представника.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1, з 01.09.1999р., по 10.03.2003р., працювала на Одеському цегляному заводі. ОСОБА_1, та її неповнолітній син фактично проживають в кімнаті АДРЕСА_1 з 2007 року, що підтверджується довідкою ТОВ «Стимул-Плюс». Позивачка ОСОБА_1, мала зареєстроване місце проживання в кімнаті АДРЕСА_2 з 02.02.2001р., по 15.04.2014р., (а.с. 14 на звороті). Докази про підставу для реєстрації місця проживання в кімнаті № 6, зазначеного гуртожитку, позивачка не надала. Підставою для вселення в 2007р., без реєстрації в кімнату АДРЕСА_1 зазначила розпорядження коменданта гуртожитку.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно до ст. 127 ЖК України, для проживання громадян можуть використовуватись гуртожитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства.

Відповідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є підставою для вселення на надану жилу площу.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1, та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Одеської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не отримувала ордер на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку, про що сама зазначила в позовній заяві. Тривалість фактичного проживання в гуртожитку, суд до уваги не приймає, оскільки навіть тривале проживання без документа на право зайняття житлового приміщення (ордеру) не породжує право користування жилим приміщенням згідно до вимог ЖК України, Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», та Примірного положення про гуртожитки.

Посилання позивачки на реалізацію свого право на приватизацію кімнати згідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», суд також до уваги не приймає, оскільки частиною 2 ст. 4 зазначеного Закону, передбачено, що громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п'яти років). Але як встановлено в судовому засіданні вселення та проживання позивачки в кімнаті АДРЕСА_1 відбувалося без законних підстав, а розпорядження коменданта не може підмінювати собою отримання ордеру на вселення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням в гуртожитку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: