АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу підприємства «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до підприємства «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) про скасування наказу про звільнення, відновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

09 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд визнати наказ про її звільнення від 26.06.2015 незаконним, поновити її на роботі, зобов'язати відповідача внести в її трудову книжку запис про визнання звільнення незаконним, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду та притягнути відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності. В обґрунтування позову зазначила, що з 02 січня 2013 року працювала на підприємстві «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) на посаді бухгалтера торгівельного комплексу. Наказом від 26 червня 2015 року її з 29 червня 2015 було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки з нею був укладений безстроковий трудовий договір. 17 червня 2015 року від директора підприємства їй стало відомо, що на посаду, яку вона обіймає, з 30 червня 2015 року виходить основний працівник. Разом з тим, ні в заяві про прийняття на роботу від 02.01.2013 року, ні в резолюції директора на цій заяві, ні в самому наказі про прийняття на роботу не міститься інформація про строковість трудового договору. Крім того, зазначає, що її було звільнено у вихідний день, що є порушенням трудового законодавства. У зв'язку з неправомірними діями директора підприємства їй було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 25 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року з урахуванням виправленої описки ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2015 року, ухвалено: позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити частково; визнати незаконним та скасувати наказ № 07к/з віл 26.06.2015 про звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України; поновити ОСОБА_2 на посаді бухгалтера торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП); стягнути з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 14863 грн. 64 коп.; стягнути з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1000 грн.; в іншій частині позовних вимог - відмовити; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць; стягнути з підприємства «Будинок профспілок» ДООП (МРП) на користь на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі підприємство «Будинок профспілок» ДООП (МРП) просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом (розпорядження) №01 к/п від 02 січня 2013 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу бухгалтером торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок». Наказом (розпорядженням) №07 к/з від 26 червня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з посади бухгалтера торгівельного комплексу з 29 червня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП. Як вбачається з матеріалів справи, згідно штатного розпису на 2013 рік бухгалтером торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» була одна штатна одиниця, працівник якої перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з дослідженої у судовому засіданні заяви ОСОБА_2, наданою останньою 02 січня 2013 року на ім'я директора підприємством «Будинок профспілок» ОСОБА_3 про прийняття на роботу, вбачається, що в ній відсутні будь-які посилання в яких ОСОБА_2 просить прийняти її на посаду бухгалтера торгівельного комплексу саме на умовах строкового договору. Крім того, в резолюції на вищезазначеній заяві також не містяться відомості про підготовку саме строкового договору з ОСОБА_2 Слід зазначити, що позивач до прийняття на роботу перебувала на обліку Лівобережного районного центру зайнятості в м. Дніпропетровську в статусі безробітного та отримувала виплату допомоги по безробіттю. У зв'язку з чим, для зняття з вищезазначеного обліку, ОСОБА_2 до Лівобережного районного центру зайнятості в м. Дніпропетровську було надано копію наказу (розпорядження) №01 к/п від 02 січня 2013 року про прийняття її на роботу. Відповідно до вищезазначеної копії, яка була оглянута в судовому засіданні, в наказі відсутні відомості, які б свідчили про строковість трудового договору. Суд критично ставиться до пояснювальної записки менеджера з адміністративної діяльності ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що представником відповідача не доведено того факту, що саме ОСОБА_4 готувала вищезазначений наказ. Відповідно до резолюції на заяві ОСОБА_2 від 02.01.2013 року проект наказу було доручено підготувати іншій особі. Крім того, копія наказу була підписана директором та скріплена печаткою бухгалтерії підприємства, пояснення яких представником відповідача в судовому засіданні надані не були. Суд не приймає наданий представником відповідача наказ (розпорядження) №01 к/п від 02 січня 2013 року як єдиний доказ того, що з ОСОБА_2 був укладений строковий трудовий договір на період відсутності основного працівника, оскільки він не відповідає обставинам, викладеним у заяві ОСОБА_2 від 02.01.2013 про прийняття на роботу; резолюції на вищезазначеній заяви; копії наказу, наданого ОСОБА_2 Лівобережному районному центру зайнятості в м. Дніпропетровську. Таким чином, враховуючи відсутність погодженого між сторонами строку дії трудового договору, звільнення ОСОБА_2 на підставі наказу (розпорядженням) №07 к/з від 26 червня 2015 року з посиланням на п.2 ст. 36 КЗпП України є протиправним, у зв'язку з чим позивач підлягає поновленню на роботі з дня незаконного звільнення, тобто з 29 червня 2015 року. Крім того, звільняння позивача у вихідний день (29 червня 2015 року), що у судовому засіданні не заперечувалось представником відповідача, також є порушенням трудового законодавства. Відповідно до п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників день звільнення працівника є останнім днем його роботи, тобто останнім днем дії строкового договору. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 30 червня 2015 року по 12 жовтня 2015 року складає 14863,64 грн. (74 х 200,86 грн.). Враховуючи, що відповідачем було порушено право позивача на працю і таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вона залишилася без роботи, що потягло за собою переживання, нервові стреси, пригнічення, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки та стягнення на її користь 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції у зв'язку з тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, наявна невідповідність висновків суду обставинам справи, неповнота з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведені обставини, які мають значення для справи та які суд вважав встановленими.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно частини 2 вищезазначеної статті строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Суд першої інстанції встановивши, що згідно штатного розпису на 2013 рік бухгалтером торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» була одна штатна одиниця, працівник якої перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, - не визначився зі спірними правовідносинами, неправильно застосував вищезазначений закон, у зв'язку з чим ухвалив незаконне рішення.

Не звернув увагу суд першої інстанції на роз'яснення п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" - згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Абзацом 3 пункту 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що на визначений строк трудовий договір укладається лише у разі, коли він не може бути укладений на невизначений строк.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав у відповідача для звільнення позивача за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та у зв'язку з цим не перевірив зазначених обставин.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Спірні правовідносини між сторонами справи виникли щодо законності звільнення з роботи позивача за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Позивач оскаржує наказ про звільнення посилаючись на те, що з нею не укладався строковий трудовий договір, а прийнята вона на роботу бухгалтером торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» на невизначений строк.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що наказом (розпорядження) №01 к/п від 02 січня 2013 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу бухгалтером торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» зі строком випробування 1 місяць, на період відсутності основного працівника, з яким позивач була ознайомлена під підпис 02.01.2013 року (а.с.36).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції було оглянуто оригінал зазначеного наказу та позивач підтвердила свій підпис на цьому наказі.

Згідно штатного розкладу із змінами внесеними з 01.01.2013 року зазначено одну штатну одиницю за посадою бухгалтера торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» (а.с.34). Цю посаду займала ОСОБА_5, яка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною.

На підставі заяви основного працівника бухгалтера торгівельного комплексу підприємства «Будинок профспілок» ОСОБА_5 від 15.06.2015 року про поновлення її на посаді після закінчення відпустки по догляду за дитиною з 30.06.2015 року (а.с.37), відповідачем було видано наказ № 52 від 16 червня 2015 року, яким поновлено на посаді бухгалтера торгівельного комплексу ОСОБА_5 з 30 червня 2015 року; повідомлено бухгалтера торгівельного комплексу ОСОБА_2 про те, що у зв'язку з виходом на роботу основного працівника бухгалтера торгівельного комплексу ОСОБА_5 після відпустки по догляду за дитиною, вона буде звільнена 29 червня 2015 року у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с.38).

Позивач відмовилась вказаний наказ підписувати, що підтверджено актом від 17.06.2015 року (а.с.39).

Наказом (розпорядженням) №07 к/з від 26 червня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з посади бухгалтера торгівельного комплексу з 29 червня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП.

Пункт 2 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП. Припинення трудового договору після закінчення строку трудового договору можливе тільки протягом одного дня. До закінчення строку трудового договору звільнення було б незаконним. Якщо ж в останній день строку дії трудового договору працівник не був звільнений, трудові відносини вважаються продовженими на невизначений строк, якщо тільки жодна із сторін не вимагає припинення трудових відносин (ст. 391 КЗпП). При звільненні після закінчення строку трудового договору варто враховувати, що звільнення жінок, зазначених у частині третій ст. 184 КЗпП, здійснюється з обов'язковим працевлаштуванням.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП Українитрудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП Українитрудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 статті 23 КЗпП України).

Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"передбачено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП Українитрудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що між відповідачем та позивачем було укладено строковий трудовий договір, який відповідає вимогам ч.2 ст.23 КЗпП України, оскільки трудові відносини не могли бути встановлені на невизначений термін тому, що основний працівник за посадою бухгалтера торгівельного комплексу ОСОБА_5 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною.

Посилання позивача, що при прийомі на роботу її не повідомили про ці обставини і згідно її заяви про прийняття на роботу не встановлено її згоду на укладення строкового трудового договору, спростовується оригіналом наказу (розпорядження) №01 к/п від 02 січня 2013 року про прийом на роботу в якому ці умови зазначені.

Посилання позивача на копії наказу про прийом на роботу без зазначення вказаних умов, які були отримані самою позивачкою, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки належність та допустимість доказів пов'язана з оригіналом документу, а не з його копіями.

Таким чином, погоджуючись на роботу, яка зайнята працівником, котрий не працює у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною, позивач погодила укладення саме строкового трудового договору на час знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки заборона звільнення працівника у вихідний день не допускається лише при звільненні працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак у справі, що переглядається, звільнення відбулося у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що звільняючи позивача, відповідач у відповідності до вимог п. 2 ст. 36 КЗпП України дотримався вимог чинного законодавства.

Колегія суддів за розглядом справи не встановила обставин, за якими позивач повинна бути працевлаштована відповідно до вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що порядок звільнення позивача порушено відповідачем не було.

Порушення відповідачем законних прав позивача при її звільненні судом апеляційної інстанції не встановлено, а таким чином, не має підстав для задоволення позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення то відповідно змінює розподіл судових витрат.

У разі залишення позову без задоволення, з урахуванням того, що позивач звільнений за законом від сплати судових витрат за трудовим спором, і судові витрати по справі не сплачені позивачем, то вони відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу підприємства «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до підприємства «Будинок профспілок» Дніпропетровського обласного об'єднання профспілок (міжгалузева рада профспілок) про скасування наказу про звільнення, відновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь