Справа № 363/1552/14 Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/1084/15 Доповідач у 2 інстанції Сушко
Категорія 18 25.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Лащенка В.Д.,

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 03.05.2012 року він уклав з ОСОБА_2 договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 та договір дарування земельної ділянки за вказаною адресою. При цьому він вважав що між ними було укладено договір купівлі-продажу, оскільки сторони домовилися про ціну, за якою відповідач мав купити майно, також була домовленість, що ОСОБА_1 не буду йому перешкоджати користуватись спірним будинком, оскільки іншого житла у нього не має. У зв'язку з цим просить визнати недійсними договори дарування садового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнати недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 та договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1 укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3 травня 2012 року в Першій київській державній нотаріальні конторі, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що відповідач запевнив його, що вони укладають договір купівлі-продажу, в свою чергу позивач його попередив, що ОСОБА_2 не буде створювати перешкод у користуванні вказаним будинком та відчужувати його стороннім людям, оскільки іншого місця проживання у позивача не має. Вважає, що факт домовленості між ними про продаж майна було встановлено рішенням Вишгородського районного суду Київської області про розірвання договорів дарування.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов заявлений неправомірно, позивач не довів належними та допустимими доказами, що він уклав оспорюванні ним договори дарування внаслідок помилки, під впливом тяжкої обставини та, що волевиявлення його не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

За змістом наведених норм обман, як підстава для визнання угоди недійсною, передбачає вчинення однією із сторін активних дій спрямованих на формування у іншої сторони правочину хибного уявлення про істотні умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановлено, що 03.05.2012 року відповідно до договору дарування земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею, 0,050 га, кадастровий номер :24:138:0113, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки- для садівництва (а.с 38).

Відповідно до п. 8 Договору, Дарувальник та Обдарований, підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Відповідно до п. 13 Договору, сторонам роз'яснено зміст ст. ст. 182, 334,717, 722, 727 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Встановлено, що 03.05.2012 року відповідно до договору дарування садового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В., ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 садовий будинок з відповідними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 39).

Відповідно до п. 10 Договору, Дарувальник та Обдарований, стверджують, що договір цей не приховує іншого правочину між ними і відповідає їх дійсним намірам створити відповідні юридичні насліди.

Відповідно до п. 12 Договору, сторонам роз'яснено зміст ст.. ст.. 334,377, 722 ЦК України та ст. 125 ЗК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов вірного висновку, що позов заявлений не правомірно, позивач не довів належними та допустимими доказами, що він уклав оспорюванні ним договори дарування внаслідок помилки, піл впливом тяжкої обставини та, що волевиявлення його не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Вишгородського суду Київської області встановлені обставини факту продажу спірного майна, не ґрунтується на вимога закону, оскільки в зазначеному рішення предметом позову було питання розрівняння договорів дарування, а в мотивувальній частині суд зазначав, що посилання ОСОБА_1 можуть бути підставами для звернення до суду з позовом про визнання договорів недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія судців,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: