У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2015 р. м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПоповичО.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави ,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення за предмет застави. Свої позовні вимоги Банк обґрунтував тим, що ОСОБА_2 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором від 30.08.2007 року № МКН7АU04523043, укладеного між Банком та ОСОБА_2, в наслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 3 675,41 дол США. За умовами зазначеного кредитного договору останній отримав кредит у розмірі 4 683,61 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.08.2014 року. На забезпечення виконання кредитного договору між Банком та ОСОБА_2, було укладено договір застави, за умовами якого відповідач надав у заставу автомобіль, що належить боржнику на праві власності. Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконує умови кредитного договору, позивач просив, згідно закону та умов договору застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30.08.2007 року № МКН7АU04523043 вилучити у відповідача ОСОБА_2 предмет застави - автомобіль та звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2015 року, позовні вимоги задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30.08.2007 року № МКН7АU04523043 в розмірі 58 071,48 грн (3 675,41 дол. США) вилучити у ОСОБА_2 та передати ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель LANOS TF 69 Y, рік випуску 2007, тип ТЗ, легковий, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та звернути стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель LANOS TF 69 Y, рік випуску 2007, тип ТЗ, легковий, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, оцінений сторонами в сумі 63 551 грн, шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям зазначеного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу заставного автомобіля. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на обставини по справі та не погоджуючись із підвищенням Банком процентної ставки в односторонньому порядку, яку не оскаржував у даній справі, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2015 року, прийняти рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу, ознайомившись із змістом судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції, виходили з доведеності позовних вимог Банку, з умов кредитного договору та договору застави, положень ст.ст. 526, 1054, 572 ЦК України, ст.ст.19, 29 Закону України «Про заставу», ст. ст. 25, п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України « Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», з урахуванням строку звернення до суду з позовними вимогами.

Висновки судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

Згідно чатини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Позивачами було зазначено та доведено порушення їх прав з боку ОСОБА_2

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"у разізадоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Правова позиція з цього приводу висловлена в постановах Верховного Суду України від 06 березня 2013 року № 6-10 цс 13, 6-7 цс13 від 03 квітня 2013 року, які є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права ( ч.1 ст.360-7 ЦПК України).

З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень. Викладені скаржником обставини не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч.4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д я О.В.Попович