УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Терра Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Терра Банк», у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила поновити її на посаді начальника управління методології публічного акціонерного товариства «Терра Банк» (далі - ПАТ «Терра Банк»); стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 травня по 15 жовтня 2014 року в розмірі 103 055 грн 73 коп. - вимога станом на 15 жовтня 2014 року (позовні вимоги в цій частині позивач мала уточнити на дату фактичного вступу в силу рішення суду а. с. 144), стягнути моральну шкоду в розмірі 32 тис. грн, та судові витрати у справі.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що в період з 29 липня 2013 року по 12 травня 2014 року ОСОБА_6 працювала на посаді начальника управління методології ПАТ «Терра Банк». 12 травня 2014 року позивач була звільнена за власним бажанням на підставі наказу голови правління Савощенко О.А. від 12 травня 2014 року. Вважаючи звільнення незаконним, просила задовольнити позов.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

У апеляційні скарзі на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року ОСОБА_6 просила ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову, в тому числі стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 травня по 11 листопада 2014 року (момент складання апеляційної скарги) в розмірі 121 622 грн 33 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді начальника управління методології ПАТ «Терра Банк».

Стягнуто з ПАТ «Терра Банк» на користь ОСОБА_6 121 622 грн 33 коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та на користь Держави 1 216 грн 22 коп. судового збору.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Терра Банк» просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові у повному обсязі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що з 29 липня 2013 року ОСОБА_6 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Терра Банк». 09 квітня 2014 року ОСОБА_6 подала на ім'я голови правління ПАТ «Терра Банк» заяву, у якій просила звільнити її з роботи з посади начальника Управління методології з 12 травня 2014 року по закінченню відпусток. Як на підставу звільнення позивач посилалась на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням при порушенні власником або уповноваженим органом законодавства України. На підставі наказу голови правління ПАТ «Терра Банк» ОСОБА_6 12 травня 2014 року була звільнена з посади начальника Управління методології за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за 5 календарних днів невикористаної відпустки. Підставою звільнення в наказі зазначено - «заява ОСОБА_6 від 09 квітня 2014 року». Позивач у особовій картці працівника зазначила, що зі статтею звільнення не згодна, не відповідає її заяві (а. с. 132).

Суд першої інстанції встановив, що в день звільнення відповідачем видано позивачу трудову книжку та проведено частковий розрахунок, в подальшому позивач не виходила на роботу, ці факти у судовому засіданні визнано ОСОБА_6

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем законодавства про працю, а саме факту примусу ОСОБА_6 до написання заяви про звільнення, що в силу ст. 38 КЗпП України свідчить про законність звільнення позивача. Інші позовні вимоги є похідними і на думку суду першої інстанції задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд, ухвалюючи у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних, вимог виходив з того, що підставою звільнення позивач у своїй заяві про звільнення за власним бажанням визначила ч. 3 ст. 38 КЗпП України і відповідач не мав права змінювати формулювання причин звільнення у наказі про звільнення на ст. 38 КЗпП України без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Порушення відповідачем законодавства про працю при звільненні позивача є підставою для поновлення її на роботі. В частині вирішення спору про відшкодування моральних збитків, апеляційний суд дійшов до висновків про безпідставність таких вимог. Також апеляційний суд на підставі ст. 235 КЗпП України задовольнив позов в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в обсязі, що просила позивач у апеляційній скарзі.

Повністю з висновками апеляційного суду погодитися неможна.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність (правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року, справа № 6-34цс13).

Наведені вище обставини свідчать про обґрунтованість висновків апеляційного суду щодо порушення вимог Закону відповідачем при оформленні наказу про звільнення позивача та наявності підстав для задоволення позову в частині поновлення ОСОБА_6 на посаді начальника Управління методології ПАТ «Терра Банк».

Разом з тим, при ухваленні рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, апеляційним судом допущено порушення вимог матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України не передбачено повноважень апеляційного суду щодо перевірки законності рішення суду першої інстанції з врахуванням збільшених позовних вимог викладених позивачем у апеляційній скарзі.

Як зазначено вище, в суді першої інстанції позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 травня по 15 жовтня 2014 року в розмірі 103 055 грн 73 коп. і такі позовні вимоги ОСОБА_6 в суді першої інстанції не уточнювалися - матеріали справи не містять доказів які можуть спростувати ці обставини.

Стягуючи середню заробітну плату за час вимушеного прогулу позивача в розмірі 121 622 грн 33 коп. (в межах вимог апеляційної скарги), а саме за період з 12 травня по 11 листопада 2014 року, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, чим порушив принципи закріплені ч. 1 ст. 11, ст. 303 ЦПК України.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 215, 316 ЦПК України, апеляційний суд у рішенні не навів розрахунків стягнутої суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. При цьому, суд безпідставно взяв за основу довідку про середню заробітну плату ОСОБА_6 за листопад 2013 року - квітень 2014 року (а. с. 127), тобто більше ніж за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана виплата.

Механізм здійснення розрахунку середньої заробітної плати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (справа № 6-195цс14).

Судом апеляційної інстанції не перевірено належним чином розрахунку середньої заробітної плати, наданого ОСОБА_6, а також відповідності таких розрахунків вимогам абз. 3 п. 2 розд. ІІ, абз. 1 п. 3 розд. ІІІ, п. 5 розд. ІV вказаного вище Порядку, не застосовано вказані положення при вирішенні спору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи в позові в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд обмежився тим, що основною предметом даного позову є правові підстави звільнення ОСОБА_6, а не сам факт її звільнення із займаної посади, що на думку апеляційного суду виключає можливість завдання моральних збитків ОСОБА_6 з боку ПАТ «Терра Банк» в рамках даного спору.

З такими висновками апеляційного суду погодитися неможна у зв'язку з доведеністю ОСОБА_6 факту порушення її законних трудових прав з боку відповідача у справі, що в силу ст. 237-1 КЗпП України, наділяє її правом на компенсацію моральних збитків у разі доведення самого факту моральних страждань та причинно-наслідкового зв'язку між моральними стражданнями і протиправними діями ПАТ «Терра Банк».

З підстав викладених вище рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення спору щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральних збитків, як це передбачено ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

В іншій частині рішення апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України і є обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Терра Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасувати в частині вирішення спору щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральних збитків і направити справу в скасованій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук І.М. Фаловська