УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 09 вересня 2011 року між ним та відповідачем укладений договір оренди № 143. Предметом договору було те, що позивач передав за плату в оренду відповідачу електронні автомати для розвитку спритності. Відповідачем орендна плата не сплачувалася. Враховуючи зазначене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди за період з вересня 2011 року до серпня 2014 року у розмірі 172 800 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1.

Позивач стверджував, що 09 вересня 2011 року між ним, як приватним підприємцем, та ОСОБА_7 був укладений договір оренди № 143, за яким ОСОБА_6 передав у володіння та користування відповідача електронні автомати у кількості 11 штук.

Орендна плата складає 4 800 грн або еквівалент 600 дол. США. Передоплата за перший та останній місяці наперед готівкою або на розрахунковий рахунок орендодавця. Строк дії договору - до 09 вересня 2012 року.

Згідно з копією акта приймання-передачі від 09 вересня 2011 року від ПП ОСОБА_6 ОСОБА_7 передано: електронний автомат «Игрософт» - 5 шт., заставна вартість - 605 дол. США, електронний автомат «Мегаджек» - 6 шт., заставна вартість - 800 дол. США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оригінал договору оренди від 09 вересня 2011 року не відповідає його копії (відсутня печатка ФОП ОСОБА_6) Крім того, позивачем не надано суду доказів належності йому на праві власності даного майна, яке за договором було передано в оренду, не надано суду доказів сплати відповідачем заставної вартості майна, орендної плати за перший та останній місяці оренди.

Крім того, не надано документів на підтвердження пролонгації договору, оскільки термін дії, вказаний у договорі, скінчився 09 вересня 2012 року. Позивачем будь-яких претензій щодо невиконання умов договору відповідачу не направлялося, а також не ставилось вимоги про розірвання договору оренди чи повернення орендованого майна.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за орендною платою на підставі укладеного між ним та відповідачем договору оренди, відповідач будь-які вимоги стосовно укладеного між ними договору оренди у встановленому порядку не пред'являв.

Суд у порушення зазначених вимог процесуального закону фактично не вирішив позовні вимоги про стягнення орендної плати, а виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що за договором було передано майно, а також документів на підтвердження виконання чи невиконання грошових зобов'язань, доказів на підтвердження наявності заборгованості.

Згідно із ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У порушення зазначених норм матеріального і процесуального права суд як першої, так і апеляційної інстанцій при перегляді рішення належним чином доводи позивача про укладення правочину та невиконання відповідачем умов договору не перевірили. Висновки суду не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на доказах у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6 пред'явив позов з підстав, визначених ст. ст. 526, 530, 762 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст. ст. 2, 54, 56, 61, 64, 82 ГПК України.

З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не роз'яснив позивачу його право уточнити підстави позову з огляду на обраний ним спосіб захисту порушеного права.

Судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення і передачі справи на новий розгляд. Оскільки зазначені порушення було допущено судом першої інстанції та не усунено судом апеляційної інстанції, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року скасувати, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Ступак