Ухвала

іменем україни

03 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів з 13 травня по 13 жовтня 2014 року. При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата та грошова компенсація за невикористані нею дні щорічної відпустки. Враховуючи викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а вказані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на посаді продавця продовольчих товарів з 13 травня по 13 жовтня 2014 року.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 3 укладеного між сторонами трудового договору відповідач виплачує відповідачу мінімальну заробітну плату, визначену законодавством України.

Згідно довідки про доходи у травні-вересні 2015 року позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати - 1 250 грн.

Наказом від 13 жовтня 2014 року, який позивачем не оскаржено, у зв'язку із виявленою 05 жовтня 2014 року нестачею із заробітної плати ОСОБА_4 за жовтень 2014 року було утримано 947,75 грн.

За період з 13 травня по 13 жовтня 2014 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 6 410,18 грн, відпускні - 420,17 грн, утримано податків та обов'язкових зборів - 736,80 грн, вирахована нестача - 947,75 грн, сума заробітної плати до видачі становила - 5 146 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Як вбачається з розрахункових відомостей вказана сума позивачем отримана.

Згідно з вимогами ст. 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 4 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, зокрема, що виплачені позивачу кошти у розмірі 6 410 грн є оплатою за роботу в надурочний час, а обумовлена трудовим договором заробітна плата за травень-жовтень 2014 року залишилась невиплаченою.

Так, судами встановлено, що відповідач при звільненні позивача виконав вимоги статей 47, 116 КЗпП України.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на припущеннях та висновків судів не спростовують.

Таким чином, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

Л.М.Мазур

Т.О.Писана