Номер провадження 22-ц/788/471/15 Суддя-доповідач - Рибалка В. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Рибалки В. Г.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Попруги С. В.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6

про позбавлення права власності і користування жилим приміщенням без надання іншого жилого приміщення та зняиття з реєстації місця проживання,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі посилаються на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. Просять скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4 Вказана квартира складається з однієї кімнати житловою площею 14,5 кв.м., в тому числі кухні 9,1 кв.м., санвузлу 2,5 кв.м., загальна площа квартири складає 26,1 кв.м. 26 вересня 2010 року ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_8, зареєстрованим Відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 1449. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 серпня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення часток у спільній сумісній власності, визначено частки в спільній сумісній власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 по 1/4 частини кожному із співвласників, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Колегія суддів заслухавши доповідь судді, пояснення позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 116 Житлового Кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При розгляді справи суд першої інстанції належним чином з`ясував та перевірив доводи та заперечення сторін, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтував висновки викладені в рішенні.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 є співвласником незначної частини квартири, на даний час не є членом сім'ї позивачів, веде аморальний спосіб життя, приводить до квартири людей в стані алкогольного сп'яніння, що робить проживання з ним неможливим висновків суду не спростовують. В судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає у вказаній квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_9 З позивачами не мешкає, не руйнує і не псує жиле приміщення та не є наймачем, а є співвласником, а тому застосування ст. 116 ЖК Української РСР є недоречним.

Ствердження позивачів в апеляційній скарзі про те, що вони мають право вимагати від відповідача матеріальну компенсацію є обґрунтованими, однак вони не є підставою для задоволення позовних вимог. ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду у жовтні 2014 році із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності квартиро АДРЕСА_1 які здійснює ОСОБА_6 шляхом позбавлення його права власності і користування частиною вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації місця проживання. В даній позовній заяві не ставились вимоги про стягнення з відповідача матеріальної компенсації, а тому судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має компенсувати позивачам моральну шкоду є необґрунтованими.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 03 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди обґрунтовано послався на те, що позивачами не було надано обґрунтувань відносно стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б підтверджували завдання відповідачем моральної шкоди позивачам.

Ствердження апеляційної скарги про те, що позивачі згоди на вселення ОСОБА_9 не надавали висновків суду не спростовують, оскільки позовні вимоги до неї не заявлялись.

Інші доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено, з додержанням вимог матеріального та процесуального права

У зв'язку з цим апеляційну скаргу на рішення необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: