АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/2145/15 Головуючий 1 інстанції - Зінченко Ю.Є.
Категорія: - житлові
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Коваленко І.П.

Довгаль А.П.

При секретарі: - Огарьовій О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Московський РВ у місті Харкові ГУДМС України в Харківській області, Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку , -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Московський РВ у місті Харкові ГУДМС України в Харківській області, Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 28 вересня 2012 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого майна, а саме трикімнатної квартири, загальною площею 63,0 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1, та переможцем прилюдних торгів став позивач ОСОБА_6. 22.10.2012 року на ім'я позивача було видане свідоцтво про право власності на зазначену вище квартиру.

Позивач посилався на те, що згідно до вимог ст.319 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Позивач вважав, що ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності і посилався на вимоги ч.2 ст.321 ЦК України. Оскільки він набув право власності на квартиру правомірно, а відповідачі, які не є власниками житла перешкоджають йому у володінні та користуванні власністю, то просив виселити відповідачів з спірної квартири та зняти їх з реєстрації.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9, неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9, неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 20 січня 2015 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення та відмовити в позові в повному обсязі.

ОСОБА_5 вважає, що рішення суду першої інстанції не є законним та обґрунтованим, ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Відповідачі належним чином не були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням вимог ст.360-7 ЦПК України, а саме не враховано постанову (справа №6-115цс13) Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.11.2013 року, в який зазначено, що згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»), рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону так як суд не повно з'ясував всі обставини по справі та обов'язки сторін, зокрема проживання в квартирі неповнолітніх дітей. Крім того, на думку апелянта, рішення суду не відповідає ст.ст.6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішенням Європейського суду з прав людей.

Заслухавши доповідача, відповідачів та їх представника, представника позивача, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником зазначеного житла на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 20ё2 року, виданого приватним нотаріусом ХМНО ЄмецьІ.О. (а.с.5). Позивач придбав це майно в процесі виконавчих дій Московського ВДВС ХМУЮ та Харківської філії ПП «СП «Юстиція» по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна за результатами яких переможцем визнано ОСОБА_6 і йому видано свідоцтво реєстраційний № 2369. Відповідачі не спростували ці обставини. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідачі, проживаючи у спірній квартири порушують права позивача і перешкоджають йому користуватися власним житлом. Після придбання квартири позивачем у відповідачів припинилося самостійне право проживання в спірній квартирі. Договору найму або оренди між сторонами не укладалося. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Позивач обґрунтовано вимагав усунення перешкод у користуванні житлом і виселенні відповідачів з зазначеної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі знали про те, що позивач придбав спірну квартиру. Це підтверджується рішенням Московського районного суду від 31.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2014 року, яким відмовлено ОСОБА_5 у позові до Московського ВДВС ХМУЮ, приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», ОСОБА_6, третя особа ПАТ АБ «Укргазбанк», Служба у справах дітей Московського району управління Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР, приватного нотаріуса ХМНО Ємець І.О. про визнання результатів прилюдних торгів недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що відповідача знали про звернення до суду ОСОБА_6 з відповідним позовом, це підтверджується тим, що представник ОСОБА_5 ОСОБА_12 отримав в суді копію позовної заяви, копію ухвали про відкриття провадження та судові повістки для сторін (а.с.28,29,). Крім того в справі мається договір про правову допомогу між ОСОБА_5 та адвокатом Гардаушенко С.П.. Ухвалою суду від 05.12.2013 року, за клопотанням представника відповідача. зупинялося провадження у справі до набрання чинності рішення по справі за позовом ОСОБА_5 про визнання прилюдних торгів з приводу продажу спірної квартири недійсними (а.с.39). Копію ухвали отримав безпосередньо ОСОБА_5 (а.с.41). При таких обставинах посилання апелянта на те, що йому було невідомо про розгляд справи і суд належним чином не повідомляв його про наявність справи в суді безпідставні.

Ухвалою від 13.06.2014 року провадження у справі відновлено. Справа неодноразово призначалася до розгляду. Відповідачі, за зазначеною в матеріалах справи адресою (спірна квартира). судові повістки не отримували і вони поверталися до суду в зв'язку з закінченням строку зберігання (а.с.65,67,69,81, 83, 85).

Після ухвалення заочного рішення 01.10.2014 року про задоволення позову ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_5 та інші відповідачі отримали направлене на їх адресу копії заочного рішення, що підтверджується розписками (а.с.101,103,105). Зазначене свідчить про те, що суд першої інстанції у відповідності до вимог процесуального закону своєчасно і за привільною адресою направляв відповідачам судові повістки, які відповідачі не бажали отримувати під час розгляду справи і у зв'язку з цим не з'являлися до суду. При таких обставинах у суду першої інстанції були підстави розглянути справу у заочному порядку. Після ухвалення заочного рішення відповідачі отримали почтові відправлення суду і ОСОБА_5. звернулися до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Колегія вважає, що суд першої інстанції не порушив права відповідачів щодо належного та своєчасного повідомлення про час і місце розгляду справи. При таких обставинах вважати, що судом першої інстанції порушені вимоги ст.6,8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді цієї справи підстав немає.

Посилання апелянта на те, що судом не виконані вимоги ст. 360-7 ЦПК України колегія також не приймає до уваги. Згідно зазначеного закону Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Апелянт посилається на правовий висновок по справі №6-115цс13 постанова Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року. Але цей правовий висновок стосується виселення подружжя разом із дітьми із службового приміщення (ст.124,125 ЖК) і незалучення усіх членів сім'ї до участі у справі. Колегія вважає, що застосовувати правовий висновок, на який посилається апелянт до даних правовідносин неможливо.

Колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 317, 319 391 ЦК України.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Спірна квартира є приватною власністю позивача, після продажу квартири з публічних торгів право власності відповідачі, а також їх право на проживання в квартирі припинилося.

У відповідності до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник квартири не погоджується з проживанням в його власній квартирі інших осіб. Підстав до відмови у задоволенні його позову не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Колегія погоджується з рішенням суду і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -