АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. ( а.с.42)

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, а тому заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову і стягнення судових витрат.( а.с.45)

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2006 року між ЗАТ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, який складається з заяви позичальника про видачу та обслуговування кредитної карти № DNH4TP12012083 , Умов надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідачка отримала кредит в сумі 8 377,60 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 березня 2010 року.

Станом на 02 жовтня 2014 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 120 536,53 грн. та складається із заборгованості: за кредитом 7 986,27 грн.; по відсоткам за користування кредитом - 37 745,82 грн.; по пені за несвоєчасність виконання зобов*язань за договором - 68 588,41 грн. та штрафам - фіксована частина 500 грн. і процентна складова - 5 716,03 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що банк звернувся до суду з зазначеним позовом 04 листопада 2014 року, а саме, після строку позовної давності, який сплинув 01 березня 2013 року, також пославшись на п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». (а.с.43)

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), строк позовної давності за домовленістю сторін визначений тривалістю п*ять років.

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов*язковою для всіх судів України, п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, за яким позовна давність за позовом повернення кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, у системному зв*язку з самою ч.11 ст.11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої стороною договору споживчого кредиту.

За частиною 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Зазначені норми Закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка порушила умови кредиту та не виконала своїх обовязків перед позивачем щодо повернення кредитних коштів.

В супереч зазначеним вимогам Закону, суд першої інстанції не звернув уваги на надані позивачем належні докази на підтвердження позову, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитом в сумі 8 377,60 грн.; за відсотками за користування кредитом в сумі 37 745,82 грн., по пені за несвоєчасне виконання зобов*язань у розмірі 68 58841 грн., який не був спростований відповідачкою.

Разом з тим, колегія суддів вважає за можливе застосувати, в частині заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов*язань, положення ч.3 ст.551 ЦК України, яка передбачає зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо вона значно перевищує розмір збитків і є неспівмірною стосовно заборгованості за кредитом, визначивши її розмір, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 в сумі 8 300 грн.

Розглядаючи спір по суті, зокрема вимоги про стягнення з відповідачки штрафів (фіксована частина) -500 грн. та 5 716,03 грн. ( процентна складова), колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні цих вимог, з огляду на наступне.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду підлягає скасуванню, на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, станом на 02 жовтня 2014 року в сумі 54 423,42 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 8 377,60 грн.; за відсотками за користування кредитом - 37 745,82 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов*язань - 8 300 грн.

У зв*язку з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову позивача, колегія суддів вважає, що згідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають судові витрати, пов*язані зі сплатою судового збору в сумі 544,23 грн. та за подання апеляційної скарги - 1 325,91 грн.

Керуючись ст.ст.303,307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4TP12012083 від 01 вересня 2006 року, станом на 02 жовтня 2014 року, в розмірі 54 423,42 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 8 377,60 грн.; за відсотками за користування кредитом - 37 745,82 грн.; по пені за несвоєчасне виконання зобов*язань - 8 300 грн. В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати, пов*язані з судовим збором в сумі 544,23 грн. та за подання апеляційної скарги -1 325,90 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: