У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 19 листопада 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Черненко В.А., Журавель В.І., Закропивний О.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 6 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року, - в с т а н о в и л а: У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним та розірвати договір дарування 520/1000 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 8 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вимоги мотивував тим, що 8 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір дарування 520/1000 частини квартири АДРЕСА_1. Вважав, що ним фактично був укладений договір довічного утримання, оскільки між сторонами передувала домовленість про те, що відповідач в обмін на майно буде здійснювати за ним догляд, так як він є людиною похилого віку, інвалідом першої групи, страждає неврологічними захворюваннями, потребує стороннього догляду, для чого він доручив ОСОБА_5 отримувати його пенсію та придбавати продукти харчування. Проте, остання систематично ухиляється від надання йому допомоги, отриману його пенсію витрачає на власні потреби. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 6 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 520/1000 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 8 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Фуфаєвою О.О., реєстраційний номер 326. У задоволенні решти позову відмовлено. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки при укладенні договору дарування ОСОБА_4 не розумів правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін. Вважав цей правочин договором довічного утримання, а відтак у позивача під час укладення договору дарування було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу частини квартири у власність відповідача. Суд вірно застосував до правовідносин, які склалися між сторонами, ст. ст. 203, 229 ЦК України. Висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Також суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_4 не пропустив строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, оскільки дізнався про порушення своїх прав з часу, коли ОСОБА_5 припинила надавати йому допомогу. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 6 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: В.А. Черненко В.І. Журавель О.В. Закропивний
й