Справа № 2-896/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсним і скасування розпорядження та державного акту на право приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 23.07.2013 року звернувся з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів №503-МГ від 14.08.2000 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0816 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, та визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю серії 111-КВ №121467 на земельну ділянку площею 0,0816 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, виданого 24.01.2002 року на підставі розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів №503-МГ від 14.08.2000 року на ім'я ОСОБА_2, а також скасування його реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №72-2-01464 та скасування кадастрового номеру 72272001.

В позовній заяві позивач посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом 9-ої Київської державної нотаріальної контори 26.04.1985 року за реєстром № 1-3249 та зареєстрованого в установленому законом порядку в Київському міському бюро технічної інвентаризації, він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2.

24.01.2002 року на ім'я відповідачки ОСОБА_2 на підставі розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів № 503-МГ від 14 серпня 2000 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії 111-КВ № 121467, а саме земельну ділянку площею 0,0816 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 72-2-01464, кадастровий номер 72272001.

Вважав, що даний державний акт на право приватної власності на землю та розпорядження, на підставі якого він виданий, повинні бути визнані відповідно недійсним, незаконним та скасовані з тих підстав, що при передачі земельної ділянки у власність та прийнятті розпорядження були порушені норми чинного земельного законодавства та його права як суміжного землекористувача, оскільки була порушена межа наданої йому земельної ділянки, встановлена ще у 1946 році, без вилучення у нього цієї частини ділянки, на якій розташовані належні йому господарські будівлі та споруди відповідно до планів присадибної ділянки, що значаться в технічних паспортах Київського міського БТІ за 1989 та 2011 роки.

Вказував на те, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 у 2002 році акт винесення та погодження меж в натурі був складений без винесення в натурі меж цієї земельної ділянки.

Якщо це було б зроблено, то межа не проходила б по його будівлях, які добудовані ще в 1987 році, що підтверджується технічними паспортами, виданими Київським міським БТІ в 1989 році та 2011 році, рішенням виконкому Залізничної ради народних депутатів № 673 від 25.11.1985 року про дозвіл на встановлення гаража та перенесення будівель сараю та вбиральні в інше місце на садибі, Актами прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 04.03.1958 року та Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 16.02.2007 року, листом Київського міського БТІ від 23.03.2012 року № 11842(И-2012), договором купівлі-продажу житлового будинку з господарським будівлями: сараєм під літ. «Б» та вбиральнею під літ. «В».

В даному випадку, вважав позивач, відповідачці ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку без погодження меж зі ним як суміжним землекористувачем, який не підписував акт винесення та погодження меж в натурі при передачі земельної ділянки ОСОБА_2, а в абрисі меж земельної ділянки ОСОБА_2, який знаходиться в кадастровій справі, відсутній опис меж взагалі, внаслідок чого відповідачці ОСОБА_2 була передана земельна ділянка у власність так, що його земельна ділянка зменшилась з площі 774 кв. м. до 754,12 кв. м, та, окрім того, межа земельної ділянки ОСОБА_2 проходить по його надвірних будівлях, а саме сараю «В» та гаражу «Б» (позначених по техпаспорту БТІ), які були побудовані іще в 1987 році та не є самочинним будівництвом, так як були узаконені та прийняті в експлуатацію в установленому законом порядку.

В подальшому позивач також додатково посилався, що проект відведення земельної ділянки для передачі у власність ОСОБА_2 було розроблено без додержання вимог закону, а саме ст. 17 ЗК України (в редакції 1992 року), норми якого діяли на час прийняття розпорядження про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 та якими було передбачено, що відповідна рада розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з відповідною радою, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до ради для прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність. Крім того, було передбачено, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян проводиться місцевими радами після вилучення ( викупу) їх у порядку, встановленими ст.ст. 31,32 цього Кодексу.

Вказував, що в результаті таких порушень норм законодавства щодо погодження проекту відведення земельної ділянки з органом архітектури відповідачці ОСОБА_2 була передана земельна ділянка у власність таким чином, що його земельна ділянка зменшилась та межа земельної ділянки з і сторони ОСОБА_2 не відповідає первісній межі відведення земельної ділянки в 1946 році та за рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 29.06.1954 року №1095 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району», а також вказаної в технічних паспортах 1989 року та 2011 року, зокрема в частині ширини його земельної ділянки з боку земельної ділянки відповідачки, яка зменшилась з 24,00 м до 20,08 м, що підтверджується абрисом його земельної ділянки. При цьому земельна ділянка відповідачки ОСОБА_2 збільшилась по ширині до його земельної ділянки, що також підтверджується кадастровим планом.

За таких обставин, посилався позивач, він позбавлений права приватизувати виділену йому земельну ділянку в тих межах та розмірах, які були відведені в натурі та якими він користувався.

Про порушення своїх прав він дізнався лише у 2012 році, коли відповідачка ОСОБА_2, розпочала звертатись в різні інстанції та з позовом до нього до суду, вимагаючи, щоб він зніс належні йому на праві власності будівлі та звільнив належну їй на праві власності земельну ділянку, яку вона приватизувала без погодження меж зі ним та з порушенням його прав як власника господарських споруд та землекористувача. Тому, щоб захистити своє порушене право він також змушений звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачки ОСОБА_2 проти позову заперечували, пояснивши, що позов не підлягає задоволенню, оскільки проект відведення мав би погоджуватися з вказаними у ст. 17 кодексу ЗКУ органами лише тільки для тих ділянок, які не перебували у користуванні у заінтересованих осіб до їх приватизації, а є земельними ділянками із земель запасу.

Також вважали безпідставними посилання позивача про відсутність акту погодження меж земельної ділянки з ним як суміжним користувачем, оскільки жодною нормою закону, який діяв не момент передачі ОСОБА_2 земельної ділянки у приватну власність, не передбачалося складання такого акту.

Між тим, як вбачається із плану земельної ділянки в технічному паспорті станом на 28.10.2011 року, господарські будівлі позивача літ. «Б», «Г», «В» та «Д» зведені на суміжній межі та частково поза її межами, тобто з порушенням норм п. 3. 25 ДБН 360-92х «Містобудування, планування та забудова міських і сільських поселень», що підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи від 26.09.2013 року №7905/13-43/7906/13-41, внаслідок чого має місце порушення суміжної межі з боку позивача шляхом накладення частини земельної ділянки позивача вздовж межі на земельну ділянку відповідачки площею 7,82 кв. м, що свідчить про порушення позивачем права власності відповідачки зведенням цих будівель і споруд.

На їх думку, позивачем під час розгляду справи не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог щодо порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, тому розпорядження Київського міського голови від 14.08.2000 року № 503-м2 про передачу відповідачці у приватну власність земельної ділянки та видача державного акта на право власності не можуть бути визнанні недійсними та скасовані, оскільки земельна ділянка надавалася з додержанням усіх вимог законодавства, яке діяло на той час.

Представник відповідача Київської міської ради також заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначав, що розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів та державний акт видані в межах компетенції, на підставі повноважень, встановлених чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, а тому немає підстав для визнання його недійсними та скасування.

Також представники відповідачів просили про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові відповідно до ст. 267 ЦК України, оскільки 18.10.2007 року було прийнято рішення Київської міської ради про надання позивачу у власність його земельної ділянки і з цієї дати йому було надано місячний термін для звернення із клопотанням щодо організації робіт по винесенню меж земельної ділянки в натуру, а тому з того моменту позивач міг довідатись про існування накладок його та суміжної земельних ділянках.

Представник Департаменту земельних ресурсів вважав безпідставними позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що права позивача не були порушено, розпорядження про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки було прийнято в установленому чинним на час його прийняття законодавством.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Статтею 9 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями комунальної власності м. Києва відноситься до виключної компетенції Київської міської ради.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до норм ч. 2 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, якщо житловий будинок, будівлі та споруди розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори 26.04.1985 року за реєстровим № 1-3249, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, який він придбав у ОСОБА_4, яка отримала цей будинок в порядку спадкування.

Даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було розміщено на земельній ділянці, яка 21.04.1945 року була надана ОСОБА_5 під забудову на підставі рішення виконкому Залізничної райради м. Києва. Цим же рішенням було доручено управлінню головного міського архітектора провести відвід земельної ділянки ОСОБА_5 в натурі. На підставі цього рішення земельна ділянка площею 780 кв. м була винесена в натурі на місцевості та встановлені її межі, що підтверджується Планом земельної ділянки від 21.02.1946 року.

З даного плану вбачається, що наділена земельна ділянка має вигляд чотирикутника з рівними сторонами по ширині розмірами ( 24.00) та довжині ( 32.00). Рішенням № 1095 виконкому Київської міської ради від 29.06.1954 року «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району» було розглянути представлені матеріали БТІ по обміру земель забудованих кварталів Залізничного району м. Києва та постановлено затвердити представлені матеріали по обміру земель. Згідно з додатком до цього рішення - переліком земельних ділянок в кварталі № 583 до даного рішення, за житловим будинком по вул. Гаєвій, № 4 м. Києва було закріплено земельну ділянку площею 774 кв. м.

Таким чином, земельна ділянка була надана у користування з додержанням вимог земельного законодавства, який діяв на той час. З переходом до позивача права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до нього перейшло і право користування земельною ділянкою площею 774 кв. м в тих межах, які виносились в натурі попередньому власнику.

Відповідачка ОСОБА_2 є сусіднім суміжним землекористувачем. Рішенням виконкому Київської міської ради №1095 від 29.06.1984 року за первіснім власником будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано земельну ділянку площею 841 кв. м.

За договором міни від 27.12.1979 року право власності набув чоловік відповідачки - ОСОБА_6, до якого відповідно до ст. 90 Земельного Кодексу України (в редакції 1971 року) перейшло право користування вказаною земельною ділянкою.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.07.1988 року відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на будинок АДРЕСА_1 та відповідно до ст. 30 ЗК України (в редакції 18.12.1990 року) до неї перейшло право користування земельною ділянкою площею 841 кв. м, на якій розміщений цей будинок.

У 2000 році вона звернулась із заявою до Київської міської ради про передачу їй у власність земельної ділянки відповідно до ст. 17 ЗК України (в редакції 18.12.1990 року), на час дії якого приватизація земельних ділянок здійснювалась відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 25.12.1992 року та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року №10.

Відповідно до ст. 17 ЗК України та п. 3 Порядку передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, у розмірі, визначеному ст. 67 ЗК, проводилась відповідними радами за місцем розташування цих ділянок, безплатно, на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо), і заяв громадян. Відповідно до п. 5 Порядку встановлення меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) виконували землевпорядні органи за замовленням рад народних депутатів.

Разом з тим, рішенням Київської міської ради від 29.06.2000 року № 195/916 «Про делегування Київському міському голові деяких повноважень Київради», керуючись Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про столицю України - місто - герой Київ», Земельним кодексом України, Законом України «Про планування і забудову територій», з метою забезпечення оперативного вирішення питань життєдіяльності міста Київська міська рада вирішила делегувати Київському міському голові до 10.09.2000 року повноваження, зокрема, з питань регулювання земельних відносин, передбачених Земельним кодексом України, за погодженням з постійною комісією Київради з питань містобудування та землекористування.

Так, розпорядженням Київського міського голови від 14.08.2000 року №503-МГ було передано у приватну власність відповідачки ОСОБА_2 для обслуговування житлових будинків і господарських будівель земельну ділянку площею 0,0816 га по АДРЕСА_1 у Солом'янському районі м. Києва (кадастровий код ділянки 72272001).

Підставою прийняття розпорядження була відповідна заява відповідачки ОСОБА_2 від 21.04.2000 року та рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 29.06.1954 року №1095 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району», згідно з даними якого за землекористувачем було зареєстровано земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 841 кв. м.

Таким чином, зазначене розпорядження прийнято відповідно до ст. 17 ЗК України (в редакції, чинній на момент його прийняття) та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». А відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується лише у випадку, якщо він не відповідає законові і порушує права власника.

Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів. Також пунктом 3.2 вказаного вище розпорядження від 14.08.2000 року №503-МГ було встановлено, що площі земельних ділянок будуть уточнені після встановлення їх меж в натурі (на місцевості).

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності в даних про розміри земельних ділянок, переданих у власність, з фактичними розмірами, то остаточний розмір площі таких ділянок визначається Радою народних депутатів.

Оскільки внаслідок проведення землевпорядних робіт по виготовленню державного акта було виявлено розбіжність у розмірах земельної ділянки, що передається у власність, а саме: фактична площа земельної ділянки склала 816 кв. м замість 841 кв. м, то на підставі розпорядження від 14.08.2000 року №503-МГ та технічного звіту зі складання державного акта Департаментом земельних ресурсів зареєстровано та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0816 га по АДРЕСА_1 у Солом'янському районі м. Києва на ім'я ОСОБА_2 від 24.01.2002 року за № 72-2-01464.

Щодо відсутності погодження меж земельної ділянки з позивачем як суміжним користувачем, то хоча матеріали кадастрової справи і містять висновок щодо передачі у власність земельної ділянки та акт перенесення її меж у натурі з відомостями про погодження меж з сумісними землекористувачами та відсутності від них зауважень, але відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43 погодження меж земельної ділянки суміжними землекористувачами при складенні державного акту на право власності на земельну ділянку не вимагалось жодним нормативним актом.

Щодо твердження позивача, що земельна ділянка повинна була бути передана відповідачці ОСОБА_2 на підставі відповідного проекту відведення, то такий порядок був передбачений лише при виділенні земельних ділянок із земель запасу.

Так, нормою ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року) дійсно було передбачено, що відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядні організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Між тим, з викладеного слідує, що проект відведення, який мав би погоджуватися із зазначеними у ст. 17 ЗК органами, передбачений лише тільки для тих ділянок, які не перебували у користуванні у заінтересованих осіб до їх приватизації, а є земельними ділянками із земель запасу.

Крім того, за відомостями технічного паспорту станом на 13.01.1989 року на будинок позивача господарські будівлі літ. «Б» та «В» були розташовані в межах земельної ділянки позивача.

Разом з тим, як вбачається з рішення виконкому Залізничної районної ради №637 від 25.11.1985 року, позивачу було дозволено встановити в садибі будинку АДРЕСА_2 металевий збірно-розбірний гараж, а сарай та вбиральню перенести в інше місце. Натомість, у 1987 році ним був зведений шлакоблочний гараж літ. «Б» з залізобетонним покриттям, що підтверджується технічним паспортом станом на 13.01.1989 року, а сарай літ. «В», 1987 року забудови, в цьому ж техпаспорті зазначений як шлакоблочний з дерев'яним покриттям, всупереч рішенню №637 від 25.11.1985 року не було перенесено в інше місце.

Отже, як випливає з відомостей технічних паспортів станом на 06.02.2004 року та 28.10.2011 року, господарські будівлі гараж літ. «Б», сараї літ. «Г», «В» та «Д» були перебудовані позивачем самовільно та введені в експлуатацію лише у 2007 році, а також має місце їх розташування на межі та частково поза нею.

Так, згідно з розпорядженням Солом'янської райдержадміністрації від 12.02.2007 року №224 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію самочинних забудов і прибудови «а2», сараїв «Г», «Д», гаража «Б», тобто зведені позивачем сараї літ. «Г» та «Д» впритул до сараю літ. «В».

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 26.09.2013 року №7905/13-43/7906/13-41 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз має місце порушення меж суміжного користування між земельною ділянкою з боку позивача внаслідок накладення частини його земельної ділянки вздовж межі на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_2 площею 7,82 кв. м. при цьому межа земельної ділянки ОСОБА_2 проходить по господарських будівлях: сараях «Г» і «В» та гаражу «Б», що належать позивачу та були зведені ним на суміжній межі та частково поза її межами.

З вищевказаного слідує, що внаслідок порушення суміжної межі з боку позивача має місце накладання частини земельної ділянки площею 7,82 кв. м на земельну ділянку, яка належить відповідачці ОСОБА_2, та накладання практично по всій довжині межі земельної ділянки - 31,68 м складає по ширині від 0 м до 0,44 м.

Таким чином, висновком експертизи підтверджується порушення меж землекористування саме з боку позивача, яке, можливо, відбулось у зв'язку із перебудовою та прибудовою господарських будівель позивачем вже після передачі у власність відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянці, оскільки за наявним в матеріалах інвентаризації земельних ділянок актом погодження меж від 03.09.1994 року межа на місцевості проходила по дерев'яній огорожі та стіні гаража, які належали на праві власності позивачу. Крім того, згідно з планом встановлених меж станом на 1994 рік ширина земельної ділянки позивача в місце розташування господарських будівель складала 23,14 кв. м та з 24,11 кв. м по фасаду садиби позивача, тобто фактично відповідала первісно встановленим розмірам меж.

Рішенням Київської міської ради від 18.10.2007 року №990/3823 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Солом'янському районі м. Києва» позивачу також було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0754 по АДРЕСА_2 у Солом'янському районі м. Києва.

Відповідно до цього рішення особам, яким у приватну власність надані земельні ділянки, було зобов'язано у місячний термін звернутися до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) із клопотаннями щодо організації робіт по винесенню меж земельних ділянок в натуру (на місцевість) та виготовленню державних актів на право приватної власності на земельні ділянки. Також було зазначено, що площі земельних ділянок будуть уточнені після встановлення їхніх меж у натурі (на місцевості).

Проте, документів, що посвідчують право на земельну ділянку позивача, Департаментом земельних ресурсів до теперішнього часу не зареєстровано та позивачем не надано доказів того, що він здійснював дії щодо організації робіт по винесенню меж земельних ділянок в натуру (на місцевість).

Щодо порушення права суміжного землекористувача, то позивач посилався, що позбавлений можливості приватизувати свою земельну ділянку, що є порушенням його прав, без вирішення питання про погодження меж з сусідкою та приведення їх в належний стан, оскільки межі приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідають межам відповідно до плану присадибної земельної ділянки, встановленим ще в 1946 році.

Однак за викладених обставин позивачем обраний хибний спосіб захисту своїх прав, оскільки розпорядження Київського міського голови від 14.08.2000 року №503-МГ про передачу у приватну власність земельної ділянки та державний акт на право власності на земельну ділянку не можуть бути визнанні недійсними та скасовані, оскільки земельна ділянка надавалася з додержанням вимог законодавства, яке діяло на той час.

Між тим, на даний час не виявляється можливим встановити порушення його прав на земельну ділянку при винесенні меж земельної ділянки в натурі та перетинання її із суміжною земельною ділянкою, доказами чого можуть слугувати, наприклад, оспорювання протоколу погодження меж земельної ділянки в натурі, висновків землевпорядної організації, що здійснювала встановлення меж в натурі, щодо існування накладки суміжних земельних ділянок за спірною адресою тощо, за наявності яких може бути змінена конфігурація земельної ділянки в разі невідповідності винесення її меж в натурі.

Щодо скасування кадастрового номера земельної ділянки по АДРЕСА_1, то відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст.ст. 1, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень зазначеного закону до 01.01.2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.

Отже, в розумінні норм чинного законодавства земельна ділянка по АДРЕСА_1 є сформованою, а кадастровий № 72 272 001 є лише послідовністю цифр та знаків, що присвоєні земельній ділянці під час її державної реєстрації, і повинен зберігатися за нею протягом усього часу існування та можливість його скасування чинним законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст. 15,16, 321,377,378, 391,393 ЦК України, ст.ст. 17,30 ЗК України (в редакції 1992 року), ст.ст. 118,120, 152,155, 158 ЗК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 79, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київської міської ради, третя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсним і скасування розпорядження та державного акту на право приватної власності на землю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: