У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 жовтня 2013 року ОСОБА_7 позичила у неї грошові кошти у розмірі 245 тис. грн., про що склала відповідну розписку. Згідно цієї розписки позичальник зобов'язався повернути суму позики протягом листопада-грудня 2013 року. Однак, в установлений строк ОСОБА_7 суму позики не повернула. У зв'язку з цим ОСОБА_6 просила стягнути з ОСОБА_7 заборгованість за розпискою у розмірі 245 тис. грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15 грудня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_7 позичила у позивача ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 245 тис. грн., з зобов'язанням повернути їх протягом листопада-грудня 2013 року, про що було складено відповідну розписку (а. с. 5).

Надаючи оцінку цьому доказу, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що за розпискою наданою на підтвердження укладення договору позики та його умов, грошові кошти передані не були, а остання є укладеною з моменту передачі коштів; інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів у липні 2012 року суду надано не було.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вирішуючи даний спір, суди не врахували вищезазначеного та у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України ухвалили рішення на основі не повно з'ясованих обставин у справі. При цьому суди неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню. До того ж суди належним чином не перевірили доводи позивача, на які він посилався як на підставу подання даного позову до суду.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Г.В. Юровська