Cправа № 274/1665/14-ц
Провадження № 2/0274/76/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.02.2015 Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Зайцева А.В., при секретарі Рудаковій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на 2/3 частину будинку ,-

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання договору дарування спірного будинку АДРЕСА_1 від 25 грудня 2007 року укладенного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідченного приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, зареєстрованного в реєстрі за № 6410 - удаваним, визнання договору дарування спірного будинку від 25 грудня 2007 року укладенного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченного приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, та зареєстрованного в реєстрі за № 6410 - договором купівлі-продажу, визнання спірного будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, та визнання права власності на 2/3 частину спірного будинку посилаючись на те, що 19.08.2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають трьох неповнолітніх дітей. Під час перебування у шлюбі у 2007 році за спільні кошти ними було придбано спірний будинок.: Оформленням відповідних документів щодо придбання будинку займався її чоловік - відповідач по справі, який 25 грудня 2007 року здійснив це у формі договору дарування, і з того часу вони постійно мешкали в спірному будинку та вели спільне господарство.

Після народження дітей, відповідач почав ухилятись від виконання обов"язків батька щодо утримання та виховання дітей, а тому вона була змушена звернутися до суду щодо розірвання шлюбу, який було розірвано за рішення Бердичівського міськрайонного суду від 27 січня 2014 року.

При цьому вважає, що вказані обставини вказують на те, що договір дарування відповідачем був укладений з метою приховати дійсний правочин, яким фактично є договір купівлі - продажу спірного будинку. Крім того, відповідно до ст. 717 ЦК України, договір від 25.12.2007 року стороною якого був дарувальник гр. ОСОБА_3, не може бути визнаним договором дарування будинку, оскільки сторони договору до його укладення не були знайомими, і ОСОБА_3 отримав за нього кошти.

Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони на справді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином позивач вважає, що укладаючи даний договір, відповідач вчинив умисні дії, направлені на те, щоб порушити її право у спільному володінні придбаним під час шлюбу за спільні кошти майном, що встановлено ст.60 СК України.

А тому, на підставі ч.1 ст.60 СК України, придбаний спірний будинок у період перебування сторін у зареєстрованному шлюбі є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленністю між ними або шлюбним договором.

При цьому вважає , що за рішенням суду, частка майна дружини чи чоловіка, може бути збільшена, за обставин що мають істотне значення , зокрема якщо відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, приховав спільне майно, а також якщо з нею проживають діти, а розмір аліментів які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

А тому, просить визнати укладений договір дарування спірного будинку удаваним та застосувати до вищевказаного договору наслідки фактично вчиненого договору купівлі-продажу, та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного будинку.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю.

Позивачка дала пояснення аналогічні тим, що вказані в позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Відповідач будучи повідомленим належним чином, в судове засідання не з"явився.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що сторони спірного договору мали намір на укладення саме договору дарування, волевиявлення сторін при укладенні договору дарування було вільним та направленим на досягнення саме такого наміру, про інші правові наслідки під час укладання договору не йшлося, а тому відсутні підстави для визнання спірного правочину удаваним. Про зміст угоди позивачу було відомо, оскільки договір укладався під час перебування сторін у шлюбі, і подружні стосунки на той час у них були доброзичливі, за яких вони безумовно довіряли один одному. Підстав обманювати свою дружину у відповідача не було.

Крім того вказав, що оскільки у сім"ї сторін на той час не було коштів на придбання будинку, відповідач до укладення договору дарування тривалий час доглядав покійного ОСОБА_3, допомагав йому у веденні господарства, внаслідок чого останній виявив бажання подарувати йому спірний будинок. Документи щодо оформлення права власності на будинок від дружини він не приховував, а тому вважає, що на даний час строк позовної давності передбачений чинним законодавством позивачем пропущено без поважних причин, в зв"язку з чим просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши в межах заявлених позовних вимог обставини справи та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування, що був посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу 25 грудня 2007 року, ОСОБА_3 як дарувальник, передав безоплатно у власність (подарував ), а відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність ( дарунок ) цілий житловий будинок № 7 з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1.

При цьому, під час укладення договору сторонам роз"яснено вимоги законодавства, щодо змісту й правових наслідків правочину що укладається, і вони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

З огляду на вказане, договір дарування що оспорюється відповідає вимогам статті 719 ЦК України, тобто його укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено.

Відповідно до положень статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. При цьому, виходячи зі змісту ст.235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Необхідною умовою удаваного правочину при його оформленні, є наявність умислу обох сторін, направленного на приховування іншого правочину.

Відповідно до ст.ст.59 ч.2, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачем не наведено належних доказів для підтвердження наміру осіб, які є сторонами договору дарування, а саме укласти договір купівлі-продажу спірного будинку, і таких доказів не добуто в судовому засіданні. Так, сторона договору - дарувальник ОСОБА_3 помер 02 жовтня 2008 року, а друга сторона - обдаровуваний яким є відповідач по справі , в своїх показах заперечує щодо укладання договору дарування з метою приховання іншого правочину, зокрема договору купівлі - продажу спірного домоволодіння, і ці його покази стверджуються показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, та ОСОБА_2 про те, що відповідач за відсутності коштів на придбання житла, при житті ОСОБА_3 доглядав його допомагав у веденні господарства, за що той виявив бажання подарувати відповідачу спірний будинок. Покази свідка ОСОБА_9 на які посилається позивач, не можуть бути визнані безспірним доказом удаваності правочину, оскільки вказана особа не була присутня при укладенні цього договору, а лише знала про намір свого батька ОСОБА_3 на відчудження належного йому будинку.

Крім цього, позивачкою не надано належних та допустимих доказів оплатної передачі у власність відповідача спірного домоволодіння, тобто наявність між сторонами договору дарування відносин , що регулюються саме правилами правочину договору купівлі-продажу, а не дарування. Позивачем не доведено суду про які саме істотні умови договору купівлі - продажу спірного домоволодіння , зокрема про його ціну, була досягнута домовленність між сторонами договору дарування, і факт передачі грошей сторонами, письмовими доказами не підтверджений.

Отже, посилання позивачки на удаваність договору дарування, що на її думку полягає в прихованні договору-купівлі, не грунтується на законі.

Крім цього встановлено, що в період укладання угоди дарування та державної реєстрації права власності на подаровану квартиру подружні стосунки між сторонами були добрими, побудовані на взаємності сімейних прав та обов"язків, і такі обставини не можуть вказувати на вчинення відповідачем умисних дій, направлених на порушення права спільної сумісної власності позивачки на придбане під час шлюбу майно.

З врахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що між відповідачем та дарувальником ОСОБА_3 при укладені договору дарування досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, що підтверджуються письмовими доказами, відбулось його повне виконання, а тому не має підстав вважати договір дарування таким, що вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу.

З огляду на вказане, суд вважає безпідставними позовні вимоги заявлені позивачкою щодо визнання спірної домобудівлі спільною сумісною власністю сторін, набутої чід час шлюбу та визнання за нею права власності на 2/3 частини вказаної домобудівлі.

Так, згідно ч.1 п.2 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як убачається з матеріалів справи, спірна домобудівля набута відповідачем у власність на підставі договору дарування від 25 грудня 2007 року укладенного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченного приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, та зареєстрованного в реєстрі за № 6410, і є його особистою приватною власністю, а тому поділу її у відповідності до ст. 70 СК України не підлягає.

Вказаний договір є чинним, і відповідає вимогам чинного законодавства.

А тому, керуючись ст.ст.10, 60, 214, 215, 218 ЦПК України, ст. 235, 717-720 ЦК України, ст. 57,60 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування будинку АДРЕСА_1 від 25 грудня 2007 року укладенного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідченного приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, зареєстрованного в реєстрі за № 6410 - удаваним, визнання договору дарування від 25 грудня 2007 року укладенного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченного приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, та зареєстрованного в реєстрі за № 6410 - договором купівлі-продажу, визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, та визнання права власності на 2/3 частину будинку - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: