Номер провадження: 22-ц/785/484/15
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення,-

встановила:

У липні 2013 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі Банк) звернувся до суду з зазначеним позовом та просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Банком та третьою особою ОСОБА_8 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100150 доларів США, які зобов'язався повернути у встановлений договором строк, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи відсотки за користування кредитом.

Майновим поручителем ОСОБА_8 є ОСОБА_3, який передав і іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

В результаті невиконання умов кредитного договору, згідно наданих позивачем розрахунків, заборгованість становить 73998,35 доларів США. У зв'язку із зазначеним позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити осіб, які проживають в цій квартирі.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк", суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням отриманого кредиту в іноземній валюті, реєстрації і проживання майнового поручителя у вказаній квартирі, відсутності іншого нерухомого житлового майна у майнового поручителя, на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року № 1304-VII.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 27.06.2007 року між Банком та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100150 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.06.2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.06.2007 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 87,3 кв.м., житловою площею 64,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Також встановлено, що у зазначеній квартирі проживають і зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Оскільки боржник ОСОБА_8 не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то станом на 03.07.2013 року має заборгованість у розмірі 73998,35 доларів США, що за курсом НБУ складає 591246,82 грн. та складається з:

- заборгованість за кредитом - 59049,85 доларів США;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом - 9085,68 доларів США;

- заборгованість по комісії за користування кредитом - 2520 доларів США;

- пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 3348,82 долара США.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що витікають із кредитних правовідносин" право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України).

Частиною першою ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання боржником вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов'язання іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої зазначеною статті не є перешкодою для реалізації право іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

За змістом ст. 572 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 39, 40 Закону України "Про іпотеку"у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Статтею 12 ЗУ "Про іпотеку" встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом звернення укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 ЗУ "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержавця права звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.

Таким чином, підстави звернення до суду з зазначеним позовом доведені вищевказаними доказами по справі.

Але, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року № 1304-VII, не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки кредит був отриманий в іноземній валюті, майновий поручитель зареєстрований і проживає у вказаній квартирі, у нього відсутнє інше нерухоме житлове майно, то на дані правовідносини поширюється дія ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Вимоги Банку про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, задоволенню не підлягають.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, є законним та справедливим, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко