Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2134/15-ц Провадження № 4-с/376/5/2015
УХВАЛА

"28" жовтня 2015 р.

Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Віговського С.І.,

при секретарі Кропивлянській С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сквира скаргуОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Сквирського районного управління юстиції у Київській області ОСОБА_3, про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

встановив:

Представник заявника, звернувся до суду із вказаною скаргою, мотивуючи вимоги тим, що 27вересня 1999 року Сквирським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист № 2-71/1997 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини від заробітку.За заявою стягувача ВДВС Сквирського РУЮ було відкрито виконавче провадження № 5218031. 09.09.2013 року старший державний виконавець ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 надіслала боржнику виклик і довідку-розрахунок по аліментах (вих. № 5644) із якої вбачається, що заборгованість по аліментах станом на 01.10.2007 року становить 7424,10 грн., а з жовтня 2007 року по березень 2011 року становить 14684,79 грн., а всього 22108,89 (двадцять дві тисячі сто вісім) грн. 89 коп.

25.12.2013 року державний виконавець з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" при наявності заборгованості у сумі 22108,89 грн. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із закінченням передбаченого законом строку для виконання рішення суду у зв'язку з повноліттям дитини.

Представник заявника у скарзі посилається на ту обставину, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження стягувачу державним виконавцем не надсилалась, а одержана вказана копія постанови представником заявника лише 07.10.2015 року.

Представник заявника вважає дії старшого державного виконавця ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 неправомірними посилаючись на ст.ст. 7, 11 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки за відсутності стягнутої заборгованості по аліментах вказаний державний виконавець не мала права виносити постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із тією обставиною, що за ч. 4 ст. 194 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Представник заявника просить суд визнати дії державного виконавця неправомірними, скасувати оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження та стягнути із Сквирського РУЮ у Київській області на користь заявника понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за наявними у справі доказами у відсутності заявника та його як представника, вимоги викладені у скарзі підтримав у повному обсязі.

Заінтересована особа по справі ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не подавав.

Представник заінтересованої особи по справі відділу державної виконавчої служби Сквирського районного управління юстиції у Київській області в судове засідання не з'явилася, подала до суду заперечення проти вказаної скарги, а також просила суд проводити судове засідання без участі представника ВДВС Сквирського РУЮ.

У запереченні на скаргу зазначено, що оскаржувані дії старшого державного виконавця ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 щодо винесення постанови від 25 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 5218031 з виконання виконавчого листа № 2-71 від 04 лютого 1997 року були прийняті відповідно до закону в межах повноважень старшого державного виконавця, права та законні інтереси заявника ОСОБА_1 порушені не були. Після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 5218031 від 21.11.2000 року, копії якої були направлені сторонам, 15.05.2012 року з метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було направлено запити до Білоцерківського МБТІ, Держтехнагляду у Сквирському районі, МРЕВ ДАІ, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області та РЦЗ щодо перебування боржника на обліку як безробітного. Відповідно до відповідей Білоцерківського МБТІ та РЦЗ, права на нерухоме майно не зареєстровано, і на обліку у центрі зайнятості як безробітній боржник не перебував. 09.09.2013 року боржнику направлено виклик про явку до ВДВС Сквирського РУЮ, але оскільки ним не надано підтверджуючих документів про сплату аліментів, йому було нараховано згідно довідки-розрахунку заборгованість по аліментах, яка на момент досягнення дитиною повноліття становила 22108,89 грн. 25.12.2013 року старшим державним виконавцем ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із закінченням строку передбаченого законодавством для відповідного виду стягнення, оскільки у боржника ОСОБА_2 було відсутнє майно за рахунок якого можливо звернути стягнення заборгованості по аліментах в сумі 22108,89 грн.

Таким чином, представник заінтересованої особи просила суд відмовити заявнику ОСОБА_1 у задоволенні скарги про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, стягувачу запропонувати звернутися до суду для стягнення заборгованості згідно суми зазначеної у довідці-розрахунку, а понесені заявником судові витрати покласти на заінтересовану особу ОСОБА_2

Судом встановлено, що 27вересня 1999 року Сквирським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист № 2-71/1997 від 04 лютого 1997 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку до повноліття дитини.

За заявою стягувача ОСОБА_1, 21 листопада 2000 року державним виконавцем Майорко К.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 5218031 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-71 виданого 27.09.1999 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку до повноліття дитини. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження та органу, який видав документ.

15.05.2012 року з метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було направлено запити до Білоцерківського МБТІ, Держтехнагляду у Сквирському районі, МРЕВ ДАІ, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області та РЦЗ щодо перебування боржника на обліку як безробітного. Відповідно до відповідей Білоцерківського МБТІ та РЦЗ, права на нерухоме майно не зареєстровано, і на обліку у центрі зайнятості як безробітній боржник не перебував. Вказані обставини не заперечуються будь-яким учасником судового процесу.

Водночас, у матеріалах судової справи відсутні відомості майнового стану боржника отримані державним виконавцем від Держтехнагляду у Сквирському районі та МРЕВ ДАІ. Вказані обставини не оспорюються будь-яким учасником судового процесу.

09.09.2013 року за вих. № 5644 старший державний виконавець ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 надіслала боржнику виклик про явку до ВДВС Сквирського РУЮ, але оскільки ним не надано підтверджуючих документів про сплату аліментів, йому було нараховано згідно довідки-розрахунку заборгованість по аліментах із якої вбачається, що станом на 01.10.2007 року заборгованість по аліментах становить 7424,10 грн., а з жовтня 2007 року по березень 2011 року становить 14684,79 грн., а всього 22108,89 (двадцять дві тисячі сто вісім) грн. 89 коп.. Нарахування та розмір заборгованості по аліментах не оспорюється будь-яким учасником судового процесу.

25.12.2013 року старшим державним виконавцем ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №5218031 з виконання виконавчого листа № 2-71 від 04 лютого 1997 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку до повноліття дитини, у зв'язку із закінченням передбаченого законом строку для виконання рішення суду у зв'язку з повноліттям дитини. Із п. 2,3 резолютивної частини постанови вбачається про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення, а копію постанови направлено сторонам та органу, що видав виконавчий документ.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 2 ст. 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобовязаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

За абзацом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання, а згідно частин 1, 2 ст. 8 даного Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (ч.ч. 1, 2 ст. 384 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, на адресу ВДВС Сквирського РУЮ скарг на дії державного виконавця протягом строку здійснення виконавчого провадження № 5218031 визначеного Законом України "Про виконавче провадження" не надходило, а також до винесення постанови державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження, на адресу ВДВС Сквирського РУЮ не надходило у письмовій формі скарг на дії державного виконавця, зокрема, щодо нарахування та розміру заборгованості по аліментах, здійснення державним виконавцем належних заходів примусового виконання рішення про стягнення аліментів та заборгованості по аліментах передбачених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно п. 6 ч. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, а саме строку встановленого ст. 180 СК України у зв'язку із досягненням повноліття дитини. У випадках, передбачених, зокрема пунктом 6 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено не право державного виконавця закінчувати виконавче провадження, а його обов'язок здійснити дані дії, зокрема, з підстав вказаних у п. 6 ч. 1 цієї статті.

Згідно частин 1, 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У заявлених вимогах (абз. 10, 11 стор. 2) представник заявника посилається на ту обставину, що за відсутності стягнутої заборгованості по аліментах за виконавчим провадженням № 5218031 старший державний виконавець ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 не мала права виносити постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із вимогами вказаними у ч. 4 ст. 194 Сімейного кодексу України, за якими заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Суд не може погодитися із такими доводами представника заявника, вважає їх необгрунтованими та безпідставними, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Аналізуючи ч. 3 ст. 194 СК України суд приходить до висновку, що заборгованість за аліментами може бути стягнути у двох випадках: 1) при стягненні аліментів за ст. 187 СК України шляхом погашення заборгованості за заявою платника з його доходу (доходів); 2) стягується за рішенням суду в інших випадках визначених законом.

Оскільки аліменти стягувалися за рішенням суду по виконавчому листу № 2-71 від 04 лютого 1997 року, а не у зв'язку з їх відрахуванням за ініціативою платника (ст. 187 СК України), то суд вважає, що при утворенні заборгованості по аліментах після закінчення передбаченого законом строку для виконання рішення суду про стягнення аліментів у зв'язку із повноліттям дитини та винесенням державним виконавцем відповідної постанови про закінчення виконавчого провадження з даної підстави від 25.12.2013 року (п. 6 ч. 1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження"), заявник (стягувач) після одержання у ВДВС Сквирського РУЮ постанови про закінчення виконавчого провадження та довідки-розрахунку заборгованості по аліментах має право звернутися до суду в порядку позовного провадження з позовом про стягнення заборгованості по аліментах у розумінні вимог ч. 3 ст. 194 СК України.

Крім того, підтвердженням звернення до суду з окремим позовом про стягнення заборгованості по аліментах у розумінні ч. 9 ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" може бути спір між сторонами щодо розміру такої заборгованості: "Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом".

Таким чином, суд вважає, що лише після звернення заявника (стягувача аліментів) до суду (у даному випадку вже після досягнення дитиною повноліття) з позовом про стягнення з боржника заборгованості за аліментами та одержання позитивного рішення суду, стягувач має право звернути до виконання виконавчий лист про стягнення з боржника заборгованості по аліментах.

На думку суду, виходячи із частин 3 та 4 ст.194 СК України, заборгованість за аліментами стягується саме за окремим рішенням суду про стягнення заборгованості за аліментами незалежно від досягнення дитиною повноліття. Тобто, як у межах виконання виконавчого провадження про стягнення аліментів до повноліття дитини за окремим рішенням суду про стягнення заборгованості за аліментами (за наявності спору між сторонами ч. 9 ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження"), так і після закінчення виконання виконавчого провадження щодо стягнення аліментів у зв'язку із досягненням дитиною повноліття, але вже виконуючи окреме рішенням суду про стягнення заборгованості за аліментами.

А тому, за таких обставин у старшого державного виконавця ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3 були відсутні підстави продовжувати виконавче провадження №5218031 у справі про стягнення аліментів понад строки встановлені ст. 180 СК України стягуючи при цьому заборгованість по аліментах.

Таким чином, суд, відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України вважає, що оскаржувані дії були прийняті відповідно до закону, тобто в межах повноважень старшого державного виконавця ВДВС Сквирського РУЮ ОСОБА_3, і права та свободи заявника ОСОБА_1 не були порушені, а відтак, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Крім того, суд вважає, що заявником пропущено без поважних причин строк для подання даної скарги до суду, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні скарги, зважаючи на наступне.

У заяві представник заявника посилається на те, що копія оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження заявнику (стягувачу) у строк та у порядку визначеному ч. 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" не надсилалась, а дізнався він про винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження лише 07.10.2015 року одержавши її завірену копію у ВДВС Сквирського РУЮ.

Водночас, відповідно до вимог ч. 1 ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 385 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Тобто, десятиденний строк оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, що зазначений у нормі матеріального права ч. 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", збігається із десятиденним строком оскарження у даному випадку вказаної постанови, зазначеного у нормі процесуального права абз. 1 ч. 1 ст.385 ЦПК України.

Суд вважає, що заявник ОСОБА_1 повинна була дізнатися про порушення, як на її думку, її прав, на наступний день після закінчення строку визначеного ст. 180 СК України, тобто строку досягненням дитиною Лілією, ІНФОРМАЦІЯ_1повноліття, яким є 09.03.2011 року, що всупереч ч. 7 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" заявником (стягувачем) використано не було.

Оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до ч. 1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" не відноситься до документів виконавчого провадження, які виконавець зобов'язаний надсилати сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення; із матеріалів справи не вбачається, що державним виконавцем не направлялася сторонам постанова про закінчення виконавчого провадження 25.12.2013 року, що всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано представником заявника; а дана скарга до суду подана від 12.10.2015 року, то суд вважає, що заявником пропущено строк для подання скарги.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом (ст. 67 ЦПК України).

Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (ст. 68 ЦПК України).

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 69 ЦПК України).

Статтею 72 ЦПК визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Згідно ч. 2 ст. 385 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз'яснено, що процесуальні строки можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх зясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути розяснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Будь-якого клопотання щодо поновлення пропущеного з поважних причин строку для подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця представником заявника до суду не подано, не викладено клопотання щодо поновлення пропущеного з поважних причин строку для подання скарги також у тексті скарги, а відтак, суд відмовляє заявникові у задоволенні скарги також у зв'язку з пропущенням строку звернення із скаргою до суду за захистом порушених прав.

Представник заявника у скарзі просив суд стягнути із Сквирського РУЮ у Київській області на користь заявника понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Як вбачається із копії квитанції № 12738560-1 від 12.10.2015 року заявником ОСОБА_1 сплачено 487,20 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору за подачу даної скарги до Сквирського районного суду Київської області.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про судовий збір", судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Водночас, вимогами Закону України "Про судовий збір" не передбачено сплату судового збору у зв'язку із оскарженням рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення ухваленого відповідно до ЦПК України.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз'яснено, що ураховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невідємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується.

Таким чином, оскільки відповідно до ст 388 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, то суд вважає, що вимога представника заявника про стягнення із Сквирського РУЮ у Київській області на користь заявника понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. також не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст.ст. 180, 194 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 19, 30, 31, 49, 50, 74, 82 Закону України «Про виконавче провадження», Законом України "Про судовий збір",ст.ст. 10, 58, 59, 60, 67, 68, 69, 72, 79, 383-388 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Сквирського районного управління юстиції у Київській області ОСОБА_3, про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд шляхом подачі в 5-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_7