Справа № 713/194/15-ц
Провадження №2/713/121/15
10.03.2015 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Кибич І.А.
з участю секретаря Мірчева О.І.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_2, інтереси якого за договором про надання правової допомоги представляє ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_4, інтереси якого за договором про надання правової допомоги представляє ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до відповідачки ОСОБА_3
В позові посилається на те, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1. На даний час крім ОСОБА_4 в будинку зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період з 28.11.1996 року по 07.11.2014 рік ОСОБА_4 з ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 07.11.2014 року шлюб між ними розірвано. Рішення набрало законної сили 25.11.2014 року. Згідно рішення суду встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на момент розірвання шлюбу разом не проживали як подружжя більше семи років, спільного бюджету не мали та спільного господарства не вели. Вважає, що ОСОБА_3 втратила право користування житловим будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1 а її реєстрація перешкоджає здійсненню законного права ОСОБА_4 розпоряджатися своєю власністю.
Просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги в повному об'ємі, посилався на обставини викладені в позові, зазначив, що з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 Оскільки з ОСОБА_3 більше семи років разом не проживали, не вели спільного господарства їх шлюб розірвано. ОСОБА_3 не проживає по місцю реєстрації, а він як власник будинку не може в повній мірі розпоряджатись своєю власністю. Просив позов задовольнити.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному об'ємі, посилався на обставини викладені в позові, просив їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності відповідачки суду не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що проживає по сусідству з ОСОБА_4 Близько десяти років ОСОБА_3 знаходиться на роботі за межами України і по місцю реєстрації в АДРЕСА_1 не проживає.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_3 знаходиться на роботі за межами України і по місцю реєстрації в АДРЕСА_1 не проживає У грудні 2014 року на подвір'ї будинку ОСОБА_4, бачила ОСОБА_3, остання приходила до дитини.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.12.1994 року нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за №2387.
Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 07.11.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб, зареєстрований 28.11.1996 року у виконавчому комітеті Коритнянської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №24 - розірвано. Згідно рішення ОСОБА_3 звертаючись до Вижницького районного суду Чернівецької області з позовом зазначала, що з ОСОБА_4 вже більше семи років не проживають, що підтверджується копією рішення.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №718 від 13.11.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 проживає разом з сином ОСОБА_4 у власному будинку, син перебуває під його опікою, з дружиною ОСОБА_3 розлучений. Протягом десяти років ОСОБА_3 перебуває та проживає за межами України.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.
Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР).
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Враховуючи ці вимоги закону, суд вважає, що позивачем доведено, що відповідачка ОСОБА_3 понад один рік не проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, а тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 необхідно визнати такою, що втратила право на користування цим житлом.
На підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.
Крім того з відповідачки ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243,60 грн.
Керуючись ст.ст.321, 383, 391, 405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 64, 70, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212-215, 218, 224-227 ЦПК України, Суд,-
Позов ОСОБА_2, інтереси якого за договором про надання правової допомоги представляє ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянки України серія НОМЕР_1 виданий 11.08.1998 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 виданого 16.08.1996 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1, судовий збір в сумі 243 (Двісті сорок три) гривні 60 (Шістдесят) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Дане заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: І. А. Кибич