АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4365/15 Справа № 203/7456/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ 22 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 законного представника

ОСОБА_3,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 законного представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, як законний представник ОСОБА_3, у листопаді 2014 року, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації /а.с.2-3/.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона, як опікун недієздатної ОСОБА_3, несе тягар утримання житла та оплати комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1, яка належить її доньці ОСОБА_3 за договором дарування від 14.09.2001 року. В квартирі також зареєстрований відповідач, який фактично не проживає у квартирі з 2001 року, після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_3, а позивач через це не може отримати субсидію на відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, тому звернулася до суду з позовом, в якому просила суд усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні власністю шляхом зняття ОСОБА_4 з реєстрації, посилаючись на ст. 391, 405 ЦК України.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, як законного представника ОСОБА_3 відмовлено з тих підстав, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності свідчили про не проживання відповідача без поважних причин протягом року у квартирі недієздатної ОСОБА_3 /а.с.145-148/.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2, як законний представник ОСОБА_3, і звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення та просить ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі /а.с.145-148/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 27.04.1990 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який було розірвано 19.03.2010 року , про що Кіровським відділом РАГСу ДМУЮ зроблено актовий запис № 46 /а.с. 28/.

Відповідно до договору дарування від 14 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Якубою О.А., реєстровий № 5059, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 /а.с.6/.

У вказаній квартирі, окрім ОСОБА_3, також зареєстрований відповідач, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України від 05 грудня 2014 року /а.с.20/.

Подружжя з 2001 року однією сім'єю не проживало. Відповідач став проживати цивільним шлюбом з іншою жінкою, де у них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася донька ОСОБА_6, батьком якої у свідоцтві про народження записаний відповідач ОСОБА_4 /а.с. 141/

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2009 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, було визнано недієздатною, встановлено над нею опіку, опікуном призначено її мати - ОСОБА_2 /а.с. 7/.

За даними довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААГ №000946 від 15 січня 2015 року при переогляді ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання та визнано особою, нездатною до трудової діяльності до наступного переогляду 21 січня 2017 року /а.с.131/.

19.03.2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано, про що Кіровським відділом РАЦС ДМУЮ зроблено актовий запис № 46 /28/.

Відповідач 16.04.2010 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з матір'ю своєї дитини, ОСОБА_7, про що Кіровським відділом РАЦС ДМУЮ зроблено актовий запис № 105 /а.с.140/.

В судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_4 підтвердив те, що з 2001 року не проживає у спірній квартирі, має іншу сім'ю, знятися з реєстрації не хоче, так йому більше немає де зареєструватися.

Відповідач також не заперечував те, що він проживає в іншій квартирі разом зі своєю новою сім'єю, ніяких особистих його речей в квартирі немає, але залишилися меблі.

Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується актами обстеження побутових умов проживання осіб, які знаходяться під опікою або піклуванням від 16.05.2013 року, 27.11.2013 року та 16.07.2014 року. Згідно цих актів в квартирі проживає недієздатна ОСОБА_3, ніяких речей колишнього чоловіка не виявлено / а.с. 125, 127, 128/.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), про що також роз'яснював Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відтак, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника жилого будинку (квартири), який не є його співвласником, на користування жилим приміщенням обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Пунктом 3 Постанова Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п.8 ч.1 ст. 129 Конституції України).

Нормами ст. 1, 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства насамперед є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи зазначені норми закону та зважаючи, що позивачем були заявлені вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, колегія суддів переходить до висновку, що зі змісту позовної заяви вбачається посилання ОСОБА_2 на норми ст..405 ЦК України, якою встановлено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Окрім цього, в обґрунтування своїх позовних вимог, остання посилалась на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2001 року, що також не заперечувалось ОСОБА_4 та є підставою для застосування наведеної норми закону.

Щодо посилань відповідача у судовому засіданні з приводу того, що він не втратив права користування спірною квартирою, оскільки при укладені договору дарування між сторонами було узгоджено про подальшу можливість користування спірною квартирою, колегія судів не може прийняти до уваги. Оскільки з тексту укладеного між сторонами договору дарування даної квартири не вбачається, що при його укладенні було визначено право ОСОБА_4 та порядок користування ним квартирою. Інших будь-яких доказів щодо існування вказаної домовленості відповідачем відповідно до вимог ст.10, 61 ЦПК України надано не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення. Позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про зняття ОСОБА_4 з реєстрації в цій квартирі, судова колегія вважає їх передчасними, так як при наявності рішення суду про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у позивача є усі підстави для зняття його з реєстрації у відділі громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Кіровського РВ ДМУ ГУ МВС України Дніпропетровської області .

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.