АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/886/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2, 5 Дерунець О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівМагди Л. Ф. , Сіренка Ю. В.
при секретаріРибасюк О.С.

при секретарі

з участю ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7,

ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні ,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні.

В обґрунтування позову ОСОБА_8 вказував, що з 08 грудня 1979 року по 30 липня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про розподіл спільного набутого майна, визнання договору дарування удаваним правочином задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 право власності по 1/2 частині житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_4 в м. Черкаси вартістю 1 005 974 грн. та по 1/2 частині земельної ділянки по АДРЕСА_5 в м. Черкаси площею 510 кв.м. вартістю 367 200 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на майно домашнього вжитку: меблі для кухні вартістю 15000 грн., м'який куточок, крісла - 1500 грн., стіл - 1000 грн., холодильник - 1000 грн., телевізор - 300 грн., духовка електрична - 2000 грн., меблі для передпокою - 1500 грн., диван - 500 грн., шафа-купе - 2000 грн., пенал - 500 грн., стіл - 100 грн., ліжко - 2000 грн., шафа - 500 грн., шафа-купе - 2000 грн., комп'ютерний стіл - 1000 грн., загальною вартістю 30 900 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль ВМWхЗ (2011), державний номер НОМЕР_1, вартістю 473 851,88 грн.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на автомобіль RENAULT MAGNUM 440 силовий тягач-Е (2000), державний номер НОМЕР_2, вартістю 110618,18 грн., автомобіль МАN 18.224 фургон ізотермічний (1999), державний номер НОМЕР_3, вартістю 142 191,62 грн., автомобіль FRUEHAUF SREM 34С1 (1992), державний номер НОМЕР_4, вартістю 65 624,60 грн., автомобіль ЗИЛ 494801 (1990), державний номер НОМЕР_5 вартістю 24 420 грн., причеп ПМЗ 81011 (1993), № куз.НОМЕР_6, вартістю 3500 грн., а всього на суму 346 354,40 грн.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_6 літ. Б-І, б.б' вартістю 272447 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на суму вкладу 12 000 доларів США на депозитному рахунку № НОМЕР_7 ПАТ «Дельта банк» на ім'я ОСОБА_8 та суму нарахованих відсотків 828,50 доларів США згідно з депозитним договором № 3726 від 20 лютого 2013 року, а всього на суму 12828,50 доларів США, що еквівалентно 119 176,76 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на суму вкладу 55000 грн. на депозитному рахунку № НОМЕР_8 ПАТ «Дельта банк» на ім'я ОСОБА_8 та суму нарахованих відсотків згідно з депозитним договором № 3641 від 20 лютого 2013 року, а всього на суму 64 820,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в сумі 204 574,83 грн., судові витрати в сумі 4 030,40 грн., всього стягнуто 208 605,23 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, рішення районного суду від 12 березня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину.

Позов ОСОБА_6 в цій частині задоволено.

Визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 12 червня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 та включено її до спільного майна подружжя при його розподілі. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 право власності в рівних долях, по 1/2 частині кожному, квартири АДРЕСА_3.

Змінено розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 з 204 574,83 грн. до 181 396,44 грн. З урахуванням судових витрат всього стягнуто 185 426,84 грн.

В решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року залишено без змін.

На даний час порядок користування житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою по АДРЕСА_5 в м. Черкаси ні сторонами, ні судом не визначений, а частки майна в натурі не виділені, оскільки будинок побудований для проживання однієї сім'ї та є неподільною річчю.

Крім того ОСОБА_8 на праві приватної власності, згідно державного акту серії НОМЕР_9 від 15 листопада 2010 року, належить земельна ділянка площею 0,0394 га, що розташована в м. Черкаси по АДРЕСА_5 та прилягає до земельної ділянки площею 510 кв.м., використання якої неможливе окремо від спірної ділянки, так як не має окремого заїзду з вулиці і є суцільним масивом домоволодіння.

Спільне володіння та користування зазначеним будинком неможливе через недоброзичливі стосунки між сторонами, як співвласниками майна, які перешкоджають їм обом у повній мірі здійснювати права володіння та користування майном. В результаті конфліктних ситуацій з цього приводу позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів.

Посилаючись на вищезазначене, ОСОБА_8 просив суд припинити право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, площею 510 кв.м, розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси.

Стягнути з нього на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/2 частини житлового будинку в сумі 502 987 грн. та вартості 1/2 частини земельної ділянки, площею 510 кв.м. в сумі 183 600 грн., розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 100% житлового будинку та 100% земельної ділянки, площею 510 кв.м., розташованих по АДРЕСА_4 у м. Черкаси.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року позов задоволено повністю.

Припининено право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 510 кв.м., розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/2 частини житлового будинку в сумі 502 987,00 грн., та вартості 1/2 частини земельної ділянки, площею 510 кв.м. в сумі 183 600,00 грн., розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси, а всього на загальну суму 686587,00 грн. Вказані суми коштів зобов'язано перерахувати з депозитного рахунку № НОМЕР_10 ТУ ДСА України у Черкаській області на користь ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на 100% житлового будинку та право власності на 100% земельної ділянки, площею 510 кв.м, розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, обґрунтовуючи яку зазначала, що суд порушив норми процесуального права неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи , не правильно застосував норми матеріального права, що регулюють питання позбавлення права власності на підставі ст.365 ЦК України.

Зокрема суд в рішенні не обґрунтував належним чином як підстав для задоволення позову так і підстав відхилення заперечень відповідача . А прийняті судом як доказ відомості про оцінку майна не відповідають Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та не відповідають реальній продажній вартості будинку в теперішній час. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1 Постанови КМУ від 21 серпня 2014 року № 358 «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» строк для звіту про оцінку майна становить не більш як шість місяців з дати оцінки, яка зазначається в такому звіті. При ухваленні ж оскаржуваного рішення судом прийнято до уваги оцінку будинку, проведену 28 жовтня 2013 року. Хоча, враховуючи інфляцію в державі та потрійне зростання курсу долара за останні півроку, відповідно збільшилася вартість нерухомого майна. Що підтверджується висновком ТОВ «Земельне бюро» від 05 березня 2015 року вартість спірного домоволодіння становить 4 390 140 грн., відповідно 1/2 частина складає 2 195 070 грн., а не 502 987 грн. як визначено районним судом.

Також суд не врахував, що будинок по АДРЕСА_5 у м. Черкаси є постійним місцем проживання апелянта та її доньки ОСОБА_11 на протязі останніх десяти років. І позбавлення відповідача права власності на частину будинку без її згоди як власника призведе до завдання істотної шкоди їх інтересам та порушить право власності ОСОБА_6 на даний будинок , захист якого від порушень гарантований Конституцією України .

Крім того ОСОБА_6 зазначає, що жодних конфліктів між сторонами не виникало , позивач має безперешкодні можливості користування належної йому на праві приватної власності земельною ділянкою, площею 394 кв.м. , а висновки суду про наявність неприязних стосунків між сторонами не відповідають обставинам справи та наявним доказам. Як не відповідають наявним доказам та дійсним обставинам і висновки щодо неподільності спірного будинку, який має загальну площу 225,6м2 , а позивач не навів доказів, що такий будинок не може бути розподілений між співвласниками.

Також районним судом не було взято до уваги факту оплати з березня 2013 року по теперішній час всіх комунальних послуг по будинку та підтримання його в належному стані.

Тому, посилаючись на вказані порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_6 просила скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення , виходячи з наступного.

В п.8 та п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Стаття 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Рішення районного суду не відповідає даним вимогам, а при його ухваленні було допущено порушення вимог як процесуального так і матеріального права.

Ухвалюючи дане рішення , суд першої інстанції , задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8 , послався на норму ст.365 ЦК України .

При цьому суд вважав доведеною вартість спірного будинку і земельної ділянки , визначені згідно звітів про оцінку майна від 28 жовтня 2013 року , в розмірі 1005974грн. та 367 200грн. , відповідно, /а.с.34-46, 47-58 / та , виходячи з даної вартості , достатньою суму коштів в розмірі 686 587грн., які були внесені позивачем на депозитний рахунок як половина вартості будинку. І без належних обґрунтувань відхилив заперечення відповідача ОСОБА_6 та її представника щодо заниження суми оцінки майна та неможливості прийняти даний звіт як належний доказ визначення реальної вартості. Хоча відповідно до ч. 2 ст. 1 Постанови КМУ від 21 серпня 2014 року № 358 «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» строк для звіту про оцінку майна становить не більш як шість місяців з дати оцінки, яка зазначається в такому звіті .

Тому, оскільки з дати виготовлення вказаного звіту і до часу розгляду судом спору минуло більше одного року, то даний звіт не міг враховуватися судом як доказ визначення вартості спірного майна, оскільки за цей період часу відбулася зміна його вартості в бік збільшення за рахунок інфляційних процесів та зміни кон'юнктури ринку. А посилання суду, що вартість даного нерухомого майна є , встановленою іншим судовим рішенням обставиною , і не підлягає доказуванню - є помилковою. Тому що ця величина не є сталою, залежить від багатьох чинників, які змінюються з часом. Що було доведено відповідачем ОСОБА_6 , яка в апеляційному суді надала звіти про експертну оцінку спірного майна від 05 березня 2015р. /а.с. 212-244,245-255/ , які були виконаний тим же суб'єктом оціночної діяльності , що й попередні звіти, надані позивачем, - і відповідного до даних звітів вартість будинку складає 4 038 240грн., а вартість земельної ділянки складає 351900грн.

Визначаючи підстави для припинення за рішенням суду права власності ОСОБА_6 на її частку в будинку на підставі позову ОСОБА_8 як іншого співвласника даного будинку, суд вказав, що відповідач має у власності інше житло і тому припинення її права власності на 1/2 частину житлового будинку не завдасть їй істотної шкоди , а є доведеним факт неможливості спільного користування ОСОБА_8 та ОСОБА_6 1/2 земельною ділянкою площею 510 кв.м, та будинком площею розташованим на ній по АДРЕСА_5 у м. Черкаси., оскільки це майно є неподільним, між сторонами склалися недоброзичливі стосунки, які перешкоджають їм у повній мірі здійснювати право володіння та користування цим майном, що позивач володіє земельною ділянкою площею 0,03394га, яка повністю межує зі спірною земельною ділянкою площею 510кв.м. і використання позивачем земельною ділянкою площею 0,03394га неможливе окремо від ділянки на якій розташований будинок сторін по справі.

Але такі висновки суду першої інстанції є помилковими , оскільки не відповідають дійсним обставинам справи та наданим сторонами доказам, а ухвалюючи рішення суд неправильно застосував норму ст.365 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд здійснив розгляд позову ОСОБА_8 з порушенням норм процесуального права, не з'ясував всіх обставин , помилково вважав доведеними обставини , що мають значення для справи, не мотивував належним чином рішення , та неправильно застосував норми матеріального права, то відповідно до вимог ст.309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є власниками 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, площею 510 кв.м, розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси, кожен, набувши це майно під час спільного проживання в шлюбі та здійснивши його розподіл , шляхом визначення ідеальних часток в судовому порядку на підставі рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 12.03.2014р. /а.с.8-12/.

Отже обидва співвласника володіють рівними частинами будинку і земельної ділянки , і підстав для висновків про те, що частка відповідача є незначною немає.

З дослідженого судом технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_5 у м. Черкаси /а.с.29-33/ та згаданих вище звітів про оцінку цього будинку , вбачається, що цей будинок має загальну площу 225,6м2. Тому між сторонами - співвласниками будинку можливо здійснити його поділ та встановити порядок користування, оскільки відповідно до ст.47 ЖК України норма житлової площі встановлена в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. А відповідно до п.2.22 та п.2.24 ДБН В2.2.-15-2005 «Будинки і споруди.Житлові будинки, Основні положення» затвердженого Наказом Держбуду України від 28 вересня 2005 року №175 - площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15м2, в інших квартирах - не менше 17 м2. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 м2, на дві - 14 м2. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 м2, у дво- та більше кімнатних - 8 м2. Мінімальна площа однокімнатної квартири 30,0 м2.

Але сторони питання про реальний розподіл даного будинку і земельної ділянки чи про встановлення порядку користування ними не вирішували ні в добровільному порядку, ні шляхом звернення з відповідним позовом до суду.

Натомість , ОСОБА_6 також зверталася у суд з аналогічним позовом до ОСОБА_8 про припинення права на частку у спільному майні.

Але рішенням Соснівського районного суду від 16 жовтня 2014 року у задоволенні даного позову їй було відмовлено /а.с.103-105/ . Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2014 року дане рішення було залишено без змін /а.с.161-163/ .

При цьому , ухвалюючи зазначене рішення , суд встановив, що твердження ОСОБА_6 щодо неподільності речі (земельної ділянки та будинку, розташованих по АДРЕСА_5 у м. Черкаси) та її посилання про неможливість реального розподілу спірного будинку й виділення в ньому частки ОСОБА_8 - не були доведені належними доказами, а отже цей будинок можливо реально поділити. Тому ця обставина , відповідно до ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню і не була спростована позивачем ОСОБА_8 іншими доказами, які не були відомі суду при ухваленні рішення від 16 жовтня 2014 року, яким було встановлено зазначені обставини та відмовлено в позові ОСОБА_6

Обґрунтовуючи поданий до ОСОБА_6 позов, ОСОБА_8 вказував, що підставою для задоволення його вимог про припинення права відповідача на частку у спільному майні є також і та обставина, що між сторонами існують недоброзичливі відносини , які перешкоджають їм обом у повній мірі здійснювати права володіння та користування майном. Надавши на підтвердження висновки по матеріалам перевірок за зверненнями в Соснівський РВ УМВС в м.Черкаси з приводу порушень громадського порядку /а.с.25/ та вказавши про звернення відповідача до нього з позовом .

Але з зазначеного позивачем висновку ДІМ Соснівського РВ м.Черкаси від 2 червня 2014 року вбачається, що даних про нанесення сторонами один одному тілесних ушкоджень встановлено не було, а причиною конфліктної ситуації між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було невирішене питання про розподіл спільного майна подружжя. Яке , як вбачається з рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 12.03.2014р., на час звернення ОСОБА_8 з даним позовом до ОСОБА_6 було вирішене у передбачений законом спосіб і майно розподілене в судовому порядку, а конфлікт був вичерпаний.

Також судом було вирішено й спір про усунення перешкод у користуванні майном , виселення, відшкодування моральної шкоди і рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 задоволено частково /а.с.99-102/.

Тому , враховуючи, що всі попередні спори ОСОБА_6 вирішувала з ОСОБА_8 у передбачений законом спосіб, шляхом звернення до суду за захистом, а не протиправним шляхом ,то твердження позивача про недоброзичливі відносини , які перешкоджають їм обом у повній мірі здійснювати права володіння та користування майном, не знайшло свого підтвердження . Оскільки згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, і ОСОБА_6 по обох спорах виступала в якості позивача , а її вимоги до ОСОБА_8 були в цілому задоволені, чим було доведено протиправність дій саме ОСОБА_8

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі N 6-81цс11 визначено правову позицію, що частиною 1 ст. 365 ЦК передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї .

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України ця постанова є обов'язковою для всіх судів.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А позивач , як вбачається з наведених вище обставин справи та досліджених колегією суддів доказів на доведення вимог позивача та встановлення фактів , якими обґрунтовувалися заперечення відповідача , - не довів жодної з підстав передбачених ч.1 ст.365 ЦК України за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні.

Також ОСОБА_8 не довів , що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та члену її сім'ї , враховуючи, що даний будинок є місцем їх постійного проживання.

У зв'язку з чим підстав , передбачених ч.1 ст.365 ЦК України для припинення права ОСОБА_6 на частку у спільному майні- колегія суддів не вбачає, тому в позові ОСОБА_8 належить відмовити за недоведеністю і безпідставністю його позовних вимог до ОСОБА_6

У Постанові від 12 вересня 2011 року по справі N 6-27 цс11 , Верховний Суд України вирішив, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положення статті 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди, інакше буде вважатися, що особа незаконно позбавлена .

А, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 ,звернувшись до суду з даним позовом , вніс на депозитний рахунок суду кошти, які не відповідають реальній ринковій вартості частки ОСОБА_6 в спільному майні на час розгляду справи.

Оскільки позивач визначав дану вартість , виходячи з розрахунків здійснених у звітах про оцінку майна від 28 жовтня 2013 року, з дати виготовлення яких і до часу розгляду судом спору минуло більше одного року . У зв'язку з чим дані звіти не могли враховуватися судом як доказ визначення вартості спірного майна, поскільки за цей період часу відбулася зміна його вартості в бік збільшення за рахунок інфляційних процесів та зміни кон'юнктури ринку. Що було підтверджено дослідженими колегією суддів звітами про експертну оцінку спірного майна від 05 березня 2015р. , відповідно до яких вартість будинку складає 4 038 240грн., а вартість земельної ділянки 351900грн., проти 1005974грн. та 367 200грн. , відповідно до висновків від 28 жовтня 2013 року. І даного доказу позивач не спростував . У зв'язку з чим ОСОБА_8 , звертаючись до суду з даним позовом, мав внести на депозитний рахунок не 686 587грн., а 2195070грн.

А, враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, - невнесення ОСОБА_8 повної й реальної вартості ? частини спірних будинку і земельної ділянки, є крім вищезазначеного, самостійною підставою для відмови в задоволенні даного позову.

Тому, зважаючи на встановлені судом обставини справи, відсутність доказів про наявність визначених законом підстав для припинення права відповідача на частку у спільному майні та недотримання позивачем умови про внесення на депозитний рахунок суду коштів, якіб відповідали реальній ринковій вартості частки ОСОБА_6 в спільному майні на час розгляду справи - у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 218,303,307,309,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року - задовольнити .

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні - скасувати .

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :