У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання правочинів недійсними та витребування майна з незаконного володіння, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Марченко Олесі Павлівни - на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними та витребування майна із чужого незаконного володіння.

На обґрунтування позову банк посилався на те, що 09 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_8 в рамках генеральної угоди було укладено кредитний договір від 17 жовтня 2007 року № 010-2/07/1-1117-07 та кредитний договір від 05 вересня 2008 року № 010-2/07-01-0720-08.

На забезпечення виконання зобов'язань 17 жовтня 2007 року між банком та позичальником укладено договір іпотеки № 711/1-07, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Д.Ю., відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала в іпотеку нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-14, 16-19, 1, 2, 3, 4 в літ. «Г-2», загальною площею 208,5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою господарського суду Харківської області від 03 лютого 2011 року фізична особа-підприємець ОСОБА_8 (далі - ФОП ОСОБА_8) була визнана банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2013 року провадження у справі про визнання банкрутом ФОП ОСОБА_8 припинено.

Усупереч вимогам Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 586 ЦК України та договору іпотеки ОСОБА_8 відчужила майно, яке перебувало в іпотеці банку, зняла обтяження, які на час відчуження були зареєстровані відповідно до закону в реєстрі обтяжень, не повідомила про це заставодержателя (іпотекодержателя) та не отримувала його згоди.

Посилаючись на вказані обставини, банк просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 серпня 2011 pоку, укладений між ліквідатором ФОП ОСОБА_8 - Бережним О.І. та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Погрібною Т.П. та зареєстрований у реєстрі за № 2244; витребувати у відповідача нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1-14, 16-19, 1, 2, 3, 4 в літ. «Г-2», загальною площею 208,5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та повернути його у власність ОСОБА_8 шляхом визнання права власності на вказане майно.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - МарченкоО.П. - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 09 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено генеральну кредитну угоду № 711, а також додаткові угоди до неї, згідно з якою остання отримала кредитні кошти за двома кредитними договорами.

Згідно із кредитним договором від 17 жовтня 2007 року № 010-2/07/1-1117-07 банк надав кошти в сумі 713 000 грн на споживчі цілі з відсотковою ставкою 12,5 % річних та терміном повернення до 15 жовтня 2017 року.

Згідно з умовами кредитного договору від 05 вересня 2008 року № 010-2/07-01-0720-08 банк надав кредит у розмірі 270 000 грн на споживчі цілі з відсоткової ставкою 16,8 % річних та строком повернення до 05 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань 17 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки № 711/1-07, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Д.Ю., відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1-14, 16-19, І, II. III. IV в літ. «Г-2», загальною площею 208,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою господарського суду Харківської області від 03 лютого 2011 року ФОП ОСОБА_8 була визнана банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Бережного О.І. та зобов'язано його у термін до 03 серпня 2011 року виконати ліквідаційну процедуру.

30 серпня 2011 року між ліквідатором банкрута - арбітражним керуючим Бережним О.І. (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладений договір купівлі-продажу спірних приміщень.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2013 року провадження у справі про визнання банкрутом ФОП ОСОБА_8 припинено у зв'язку з безпідставністю порушення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки, був укладений арбітражним керуючим у процесі ліквідації іпотекодавця, якого в установленому законом порядку визнано банкрутом, та на час укладення оспрюваного договору судове рішення про скасування всіх арештів майна боржника було чинним, тому дійшов висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягали застосуванню норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а не норми Закону України «Про іпотеку».

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Пунктом 2 розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13, відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури боржника здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Положеннями цього Закону не передбачено згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство. Права третіх осіб на повернення майна не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача майна з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в набувача. Разом з тим право на звернення до суду з віндикаційним позовом має власник майна.

Пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у прийнятій ним 26 червня 2013 року постанові у справі № 6-58цс13, суди не звернули уваги на те, що у вказаній справі цим судом зроблені висновки з приводу правовідносин, які виникли у зв'язку з відчуженням майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури боржника - юридичної особи в межах справи про банкрутство, та не врахували встановлених законодавством особливостей та відмінностей проведення ліквідаційної процедури такого боржника і фізичної особи-підприємця.

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону (тут і в подальшому цей Закон в редакції на час визнання фізичної особи-підприємця банкрутом та укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) боржник - суб'єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов'язання перед кредиторами, у тому числі зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати, а кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Між тим правовідносини з приводу укладення договору кредиту, його виконання, на забезпечення якого був укладений договір іпотеки, виникли між банком та ОСОБА_8 не як суб'єктом підприємницької діяльності, а як фізичною особою.

Отже, у суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_8 будь-яких зобов'язань перед банком не існувало.

Як зазначено у ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема, скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Однак з огляду на те, що боржником у ліквідаційній процедурі є фізична особа-підприємець ОСОБА_8, обмеження стосуються саме того майна, яке використовується ним як суб'єктом підприємницької діяльності, а не фізичною особою і обмеження щодо якого випливають з реалізації його прав і обов'язків саме як фізичної особи.

Абзацом 2 частини 6 статті 14 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їх заявами, а за їх відсутності, - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя згідно з положеннями абзацу 2 частини 2 статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 31 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються у першу чергу на задоволення вимог, забезпечених заставою.

Отже, законодавець чітко визначив процедуру внесення вимог кредиторів, забезпечених заставою майна боржника, до реєстру вимог кредиторів та задоволення таких вимог, вказавши, що майно боржника, яке є предметом застави, включається до ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Суди попередніх інстанцій, пославшись на те, що проведення відчуження предмета іпотеки 30 серпня 2011 року ліквідатором ФОП ОСОБА_8 - арбітражним керуючим Бережним О.І. - ОСОБА_7 відбулося відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», положеннями якого не передбачено згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, не встановили, чи: було ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитором ФОП ОСОБА_8 у процедурі її банкрутства, а остання боржником позивача у розумінні вказаного Закону, чи внесені вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», забезпечені заставою майна боржника, до реєстру вимог кредиторів, чи спрямовані кошти, одержані від продажу майна банкрута, на задоволення вимог, забезпечених заставою, чи зареєстровані права чи вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та інших осіб на передане в іпотеку нежитлове приміщення.

Встановлені ст. ст. 47, 48 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» особливості банкрутства суб'єкта підприємницької діяльності-громадянина, згідно з якими останній відповідає за своїми зобов'язаннями і тим майном, яке належить йому як фізичній особі, за вказаних обставин впливають на законність ухвалених судами рішень.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Порядок залучення співвідповідача визначений ст. 33 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 10, 33, 213, 214 ЦПК України не визначився із колом осіб, які повинні брати участь у справі, питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача іншої сторони правочину не вирішив.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Марченко ОлесіПавлівни - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук