АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

третя особа ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу. Просила суд визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину вищевказаної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2013 в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.05.2014 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2013, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.01.2014 скасовано і справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Справа № 752/2941/13
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1106/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2014 вищевказаний позов задоволено частково. Здійснено розподіл спільного майна подружжя, яким є квартира АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частину вказаної квартири. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме майно набуте колишнім подружжям під час шлюбу розподілити в рівних частках. Апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що приймаючи рішення, суд помилково зробив висновки про те, що частина спірної квартири була придбана за особисті кошти позивача, та безпідставно збільшив частку позивача у спірній квартирі за рахунок проведення останнім її ремонту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя та збільшення частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що з 12.05.1973 по 03.07.2009 ОСОБА_1 з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі (т.1, а. с. 15,17). Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_5 1974 р.н. (т.1, а. с. 12). Під час шлюбу ними було набуте рухоме майно, зокрема, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 жилою площею 41,7 кв.м. Згідно ордеру від 08.01.1992 на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Держплановець-2», затвердженого рішенням виконавчого комітету КМР народних депутатів від 15.10.1991 вказана квартира була надана члену кооперативу ОСОБА_3 на сім'ю у складі трьох осіб - дружини ОСОБА_1 і дочки ОСОБА_5 (т.1, а. с. 9). Грошові кошти, за рахунок яких відповідач вносив членські внески, належали сторонам на праві спільної сумісної власності. В новозбудованій квартирі подружжям було здійснено ремонт, після чого на початку 1992-го їх сім'я фактично в'їхала в квартиру та 14.01.1992 вони разом з дочкою ОСОБА_5 були прописані в ній (т.1, а. с. 8). 19.04.2000 ГУ житлового забезпечення КМДА на ім'я відповідача ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 10). Позивач вважає, що значна частина спірної квартири була придбана за її особисті кошти, які були подаровані її батьками (12 000 кар.), та під час спільного проживання вона зробила в квартирі ремонт за особисті кошти, а тому просила суд при поділі квартири відступу від засад рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 4/5 частки останньої.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання сторонами квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що законодавець визначав, що майно, яке придбано подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю останнього, не зважаючи на розмір доходів, які були отримані кожним із подружжя на час його придбання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи правильно визначив спірні правовідносини та норми матеріального права, які підлягають застосуванню для вирішення їх справи в частині визнання квартири сумісною власністю колишнього подружжя.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що основна частина грошей, яка була витрачена сторонами по справі на сплату пайових внесків на придбання зазначеної квартири, є особистими коштами позивачки, які вона отримала від її батьків за договором дарування.

З матеріалів справи, а саме з довідки від 14.10.2009, виданої ЖБК «Держплановець- 2», вбачається, що перший пайовий внесок за вказану квартиру був здійснений подружжям 18.03.1986 в сумі 7 150 крб.

Сторони при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції не заперечували той факт, що вказаний внесок було зроблено за сумісні кошти батьків відповідача та позивача по справі, які були надані для придбання спірної квартири в інтересах всієї родини.

Наступні пайові внески за квартиру сплачувалися подружжям 11.06.1991 - в сумі 410,10 крб., 17.02.1992 - в сумі1500 крб., 07.09.1992 - в сумі 10 529,14 крб., 20.11.1992 - в сумі - 340,76 крб. (т.1, а. с. 54).

Також матеріали справи свідчать, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_2, яке належало батькам позивачки, ціна якого становила 12 000 кар. В 08.10.1987.

Таким чином, з часу продажу зазначеного будинку та часу другого пайового внеску пройшло майже 4 роки.

Відповідно до вимог ст. 24 КпШС України майно, що належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з подружжя.

В даному конкретному випадку позивач повинна була підтвердити в суді факт отримання нею від своїх батьків, на підставі договору дарування, коштів у сумі 12 000 кар., та довести, що саме ці кошти були витрачені на погашення пайових внесків за спірну квартиру.

Обґрунтовуючи наявність договору дарування позивачки вказаних коштів, суд першої інстанції послався на пояснення свідка ОСОБА_9 (брата позивача) та свідка ОСОБА_10

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 244 ЦК УРСР (в редакції 1961 року) договір дарування на суму понад 500 кар., повинен бути нотаріально посвідчений.

Таким чином, факт дарування позивачеві 12 000 кар. повинен був бути підтверджений нотаріально посвідченим договором, але таких доказів позивач не надала.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючі вищевикладене колегія суддів вважає, що пояснення вищезгаданих свідків не є достатніми та допустимими доказами на підтвердження факту дарування батьками позивачки вказаної суми.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на пояснення вищезгаданих свідків, оскільки перший є зацікавленою особою, а ОСОБА_10, про факт дарування вказаних коштів позивачки дізналась зі слів останньої.

Також колегія суддів вважає, що позивачка в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надала доказів на підтвердження факту, що саме вищезгадані кошти були витрачені нею на придбання спірного майна (відсутні будь-які докази про можливий банківський рух вказаних коштів, які могли б підтвердити факти їх передачі позивачу в дні сплати вказаних пайових внесків).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для висновку про те, що більша вартість спірної квартири була сплачена за особисті гроші позивача, оскільки матеріали справи вказують, що спірна квартира була придбана колишнім подружжям за спільні кошти.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вартість вказаної квартири була значно збільшена внаслідок проведення ремонту силами та коштами позивачки та доньки колишнього подружжя.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Таким чином, законодавець наділив власника квартири правом на здійснення ремонту, встановивши застереження, що при його проведенні не буде порушено прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не будуть порушені санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку.

Як вже було встановлено в суді, спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі.

Відповідно до вимог діючого законодавства право спільної сумісної власності кожного з співвласників поширюється на весь об'єкт в цілому, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що вказані ремонтні роботи виконувалися в квартирі під час перебування сторонами у справі в зареєстрованому шлюбі (в період з 2006 по 2007 роки ) (т.1, а. с. 22-45).

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції послався на квитанції, чеки, товарні накладних та договори на загальну суму 30 000 грн., які були надані позивачем.

Згідно з вимогами ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору при поділі майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав на шкоду інтересам сім'ї, або виходячи з інтересів неповнолітніх, або непрацездатних повнолітніх дітей за умови недостатності розміру аліментів.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактів перелічених у вищезгаданій статті СК України, на підставі яких можливо зробити висновок про можливість відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна.

Колегія суддів вважає, що позивач не надала докази на підтвердження необхідності проведення ремонту на вказану суму, заперечення щодо його проведення з боку відповідача та факту його проведення лише за особисті кошти.

Надані товарні чеки на підтвердження суми витрат, які пов'язані з ремонтом, не містять даних про особу, яка їх придбала, а тому, на думку колегії суддів, не є допустимими доказами по справі.

Посилання суду першої інстанції на значний розмір заробітної плати, яку отримувала позивач в період проведення вказаного ремонту, на думку колегії суддів, не свідчить про те, що осатаній був проведений лише за її особисті кошти, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є в тому числі і заробітна плата одержана одним із подружжя.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає за можливе зробити висновок, що вказаний ремонт спірної квартири було зроблено в інтересах родини, в зв'язку з чим і дана обставина не може впливати на розмір частки у поділі вищезгаданої квартири.

На вищезгадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позивач не довела обставини, які б могли надати суду можливість відступити від засад рівності часток подружжя у поділі спільного майна, колегія суддів вважає за можливе вищезгаданий позов задовольнити частково, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частки спірної квартири.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;3) невідповідність висновків суду обставинам справи;4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведені обставини рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 609 (тисяча шістсот дев'ять) грн. 50 (п'ятдесят) коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О.Прокопчук