Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2795/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бубличенко В. П.
УХВАЛА

Іменем України

02.12.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Бубличенко В.П.

суддів - Сукач Т.О., Мурашка С.І.

при секретарі - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2015 року і

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2015 року частково задоволено позовОСОБА_2 до комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Суд стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2015 року по 07 травня 2015 року в сумі 8169,81 грн., обрахований без утримання податків та інших обовязкових платежів, і 1500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також вирішив питання про судові витрати.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним, оскільки позивач не надав доказів щодо моральних страждань або збитків, завданих його здоровю.

Крім того, відповідач не мав можливості поновити позивача на роботі, оскільки з такою заявою до лікувального закладу він не звертався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу позивача та його представників, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, а також обгрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що передбачених законом підстав для її задоволення немає.

Судом встановлено, що рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 06 травня 2015 року, ОСОБА_2 поновлено з 17 листопада 2014 року на посаді лікаря-педіатра дільничного в комунальному лікувальному закладі Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району та стягнуто з комунального лікувального закладу Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6306,52 грн. за період з 17 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 року. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання (а.с. 6).

Наказом головного лікаря КЛЗ «Центр первинної медико-соціальної допомоги Бобринецького району» № 36 від 07 травня 2015 року позивача поновлено на посаді лікаря-педіатра дільничного з 17 листопада 2014 року. Вказаний наказ містить також розпорядження про виплату ОСОБА_2 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 17 листопада по 17 грудня 2014 року (а.с.13).

Верховний Суд України у постанові, ухваленій 01 липня 2015 роуку у справі № 6-435цс15, зазначив, що Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, ОСОБА_6 України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи наведене, безпідставними є доводи відповідача про те, що позивача не було поновлено на роботі у звязку з тим, що він не звертався з такою заявою після ухвалення рішення про поновлення його роботі.

Виконанням рішення суду від 16 лютого 2015 року про поновлення позивача на роботі є відповідний наказ, який було видано лише 07 травня 2015 року (а.с.13).

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що за період, який рішення суду про поновлення на роботі не виконувалося, відповідач зобовязаний виплатити позивачеві середній заробіток згідно положень ст.236 КЗпП України.

Розмір середнього заробітку судом обраховано відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, правильність наведених судом розрахунків відповідачем не оскаржується.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завдання якої позивач повязує з незаконним звільненням, несвоєчасною виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу та невиплатою заробітної плати після ухвалення рішення про поновлення його на роботі, суд обґрунтовано керувався положеннями ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт порушення трудових прав позивача є доведеним, оскільки рішенням суду від 16 лютого 2015 року встановлено, що його звільнення з роботи було незаконним (а.с.6).

Вказане рішення в частині негайного стягнення середнього заробітку за один місяць відповідачем своєчасно не було виконано, оскільки виплата була проведена 28 травня 2015 року, а середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2014 року по 16 лютого 2015 позивачеві виплачено в повному обсязі протягом травня - серпня 2015 року, що підтверджується лицьовим листом за 2015 рік відносно ОСОБА_2 (а.с.61), витягами з відомостей розподілу заробітної плати КЛЗ «ЦПМСД Бобринецького району» (а.с.62-65) та довідкою №500/01-16 від 02 жовтня 2015 року (а.с. 81-82).

За період з 17 лютого по 07 травня 2015 року заробітна плата позивачеві не нарахована і не виплачена.

Зазначене підтверджує доводи позивача щодо втрат немайнового характеру, повязаних з необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя у звязку з втратою роботи і засобів до існування.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням фактичних обставин справи та вимог розумності і справедливості відповідно до положень ч.3 ст.23 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає обставинам справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 209, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді