АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Притула Н.Г.
№22-ц/796/5476/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2008 року №ML-015/022/2008 в сумі 2948323,11 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-015/022/2008 від 15 лютого 2008 року станом на 30 травня 2014 року в розмірі: залишок заборгованості за кредитом - 53890,02 доларів США, що еквівалентно 634047,99 грн., пеня за прострочення виконання зобов'язань в розмірі -634047,99 грн. та 3654 грн. судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якійпосилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, стягнути з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1828 грн.

Посилається на те, що відповідачу з боку ПАТ «ОТП Банк» не була надана можливість погашення кредиту на нових умовах у зв'язку з настанням непередбачених обставин.

Зазначає, що відповідач направив до ПАТ «ОТП Банк» 02 березня 2012 року заяву про розірвання кредитного договору у зв'язку з істотною зміною обставин, однак останній всупереч ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» на неї не відповів. Також залишилась без розгляду і заява відповідача про забезпечення зобов'язань позичальника від 22 серпня 2012 року, згідно якої він пропонував передати у власність банку предмет іпотеки - нерухоме майно.

Вказує, що ТОВ «ОТП Факторинг» порушив п.4.3. договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року і не повідомив відповідача протягом 20 днів про укладення цього договору, а тому такий договір є недійсним.

Крім того, підставою для визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року недійсним є те, що валютою кредитування згідно укладеного між банком та відповідачем кредитного договору є долар США, а у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня ліцензія на проведення валютних операцій, як того вимагає Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №1593.

Також зазначає, що сторонами договору факторингу АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не було дотримано вимог щодо обов'язкових умов зазначеного виду правочину встановлених ст.ст. 1077, 1078 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з укладенням мирової угоди, проте представник позивача проти задоволення клопотання заперечував посилаючись на те, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо укладення мирової угоди, а тому колегія суддів відхиляє клопотання та вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує, а тому з нього підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом вірно встановлено, що 15 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №МL-015/022/2008 згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 172 800 доларів США для придбання нерухомого майна зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 4,49% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) строком до 15 лютого 2038 року (п.2 Базових умов кредитування).

Позичальник зобов'язаний сплатити банку проценти за користування кредитом, в порядку і на умовах визначені в кредитному договорі (п.3 частини №1 договору та п.1.4 частини №2 Договору).

Договір підписаний сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з його умовами.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № МL-015/022/2008 в сумі 161 890,02 доларів США (тіло кредиту з нарахованими процентами).

Згідно з п.1.9.1 кредитного договору №ML-015/022/2008 від 15 лютого 2008 року банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником та/чи майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором (в тому числі, але не виключно встановлених п.2.3.7 та ст.3 договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов договорів забезпечення. При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання банком відповідної вимоги.

Пунктом 4.1.1 ч.2 кредитного договору визначено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасного виконаного зобов'язання, за кожен день прострочки, пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «ОТП Факторинг» було направлено відповідачу досудову вимогу від 21 березня 2013 року №200016043 про погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача станом на 30 травня 2014 року становить 53890,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 634047,99 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 2314275,12 грн. - пеня за прострочення виконання зобов'язань.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано за правилами ч.3 ст.551 ЦК України зменшив розмір пені до 634047,99 грн., оскільки розмір заявленої позивачем пені значно перевищує суму основного боргу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором та пені за несвоєчасне виконання позичальником покладених на нього зобов'язань.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 07 вересня 2012 року не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підставами апеляційного оскарження може бути незаконність та (або) необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Проте предметом розгляду в суді першої інстанції під час розгляду даної справи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року не були, а тому вищевказані доводи не можуть бути предметом перевірки апеляційним судом.

Посилання апелянта на те, що зобов'язання за кредитним договором повинно виконуватися не у доларах США, як це передбачено договором, а у гривні, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно з ч.2,3 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Таким чином, законодавством України встановлено валюту України, якою є гривня та водночас, можливість використання іноземної валюти у випадках і в порядку, встановленому законом.

Зокрема, випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За змістом п.п. «г» п.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії.

З аналізу п.п. «г» п.4 ст.5 Декрету КМУ вбачається, що дане положення не вимагає обов'язковість наявності індивідуальної ліцензії у банку для здійснення кредитних операцій та сплати позичальником процентів і повернення кредиту.

Зокрема, використання іноземної валюти в якості засобу платежу визначений в пункті 1.3 «Положення про валютний контроль» затверджений постановою Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року № 49, в п.1.3. якого наведено визначення, що «використання іноземної валюти як засобу платежу» - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Як вбачається з матеріалів справи, кредит відповідачу було видано в іноземній валюті, а саме в доларах США, адже, згідно з ч.1. ст.2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору, якими передбачено використання плаваючої процентної ставки для розрахунку процентів за користування кредитними коштами, суперечать вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»виходячи з наступного.

За змістом ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Пунктом 2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається апелянт, встановлено зобов'язання кредитодавця повідомити споживача кредитних послуг про кредитні умови, зокрема, про тип відсоткової ставки.

Згідно абз.9 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається річна відсоткова ставка за кредитом.

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 172 800 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається із фіксованого відсотка в розмірі 4,49 % річних + FIDR.

Відповідно п.3 частини № 1 кредитного договору FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому Кредитним договором.

Згідно з п.1.4.1.1.2 частини № 2 кредитного договору у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховується як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів.

Відповідно до п.1.4.1.1.3 частини № 2 кредитного договору плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії Кредитного договору щоразу після перебігу кожного 12 (дванадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення кредитного договору, якщо інше не передбачено кредитним договором. Тобто процентна ставка за Кредитним договором змінюється лише 1 (один) раз на рік.

При цьому згідно з п.1.4.1.1.4 частини № 2 кредитного договору плаваюча процентна ставка за користування кредитом впродовж першого року дії кредитного договору підлягає коригуванню після перебігу 11 (одинадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладання кредитного договору.

Відповідно до п.1.4.1.1.5 частини № 2 кредитного договору плаваюча процентна ставка фіксується в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 (одинадцяти/дванадцяти) місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх його істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору. Тому в даному випадку позичальник погодився з таким визначенням процентної ставки, а її використання жодним чином не суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Кредитний договір недійсним не визнавався, а тому він є обов'язковим до виконання сторонами даного правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач порушив п.4.3. договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року, оскільки не повідомив відповідача протягом 20 днів про укладення цього договору не можуть бути прийняті апеляційним судом виходячи з наступного.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.516 ЦК України визначено, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Оскільки відповідачем не надано доказів належного виконання ним зобов'язань за кредитним договором на користь первісного кредитора після укладення договору купівлі- продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року, то факт неповідомлення позивачем протягом 20 днів після укладення цього договору позичальника про заміну кредитора у зобов'язанні жодним чином не впливає на законність рішення суду першої інстанції та не звільняє боржника від обов'язку погасити заборгованість за кредитом.

Крім того, не заслуговують на увагу колегії суддів посилання апелянта на те, що позивач незаконно отримав кошти від продажу предмета іпотеки, який був забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, 15 лютого 2008 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки № РМL-015/022/2008.

Предметом іпотеки за зазначеним договором була кватира АДРЕСА_1.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 27 червня 2012 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 27 червня 2012 року між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору, укладеними між клієнтом та боржниками, сторони домовились про наступне:

- клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно;

- за цим договором до фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується «Іпотекодержатель» чи «Заставодержатель» у зобов'язаннях, які виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки/застави).

Таким чином, до позивача перейшли всі права банку щодо права вимоги за договором іпотеки № РМL-015/022/2008 від 15 лютого 2008 року.

Отже, отримавши право вимоги за договором іпотеки № РМL-015/022/2008 від 15 лютого 2008 року, позивач, прийнявши відповідне рішення про надання дозволу на добровільний продаж предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, правомірно одержав кошти від такого продажу.

Також апелянт вважає, що після продажу предмета іпотеки розмір заборгованості за кредитним договором є меншим від заявленого позивачем, разом з тим всупереч ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав доказів того, що позивачем невірно визначений розмір заборгованості за кредитним договором.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності у позивача ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Національним банком України, в той час, коли валютою зобов'язання за кредитним договором є долар США позивач не міг отримати право вимоги за кредитним договором з огляду на наступне.

За своєю правовою природою договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року є договором факторингу в розумінні ст. 1077 ЦК України, згідно з якою за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 ст.1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до абз.11 п.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надається фінансовим установам.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК № 241 від 03 грудня 2009 року, на підставі якого останнє має право здійснювати такий вид фінансових послуг як надання факторингу без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства України.

Згідно з ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, оскільки відступлення права вимоги до відповідача не є валютною операцією, а є фінансовою послугою, для укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року не вимагається наявності ліцензії на здійснення валютних операцій.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин ухвалив рішення заявленим позовним вимогам.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х ВА Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: