Справа № 357/8581/15-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/5930/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 10.12.2015
У Х В А Л А

іменем України

10 грудня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Іванової І.В.,

при секретарі Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнила і мотивувала тим, що із 21 грудня 1999 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2014 року.

Вказувала, що в період зареєстрованого шлюбу, вони отримали земельну ділянку з цільовим призначення для ведення садівництва, що розташована на території СТ «Райдуга» ділянка № 5 в урочищі Сухий Яр м.Біла Церква Київської області, на якій побудували будинок та господарські будівлі, що стверджується технічним паспортом. Вважає, що як земельна ділянка, так і будинок з господарськими спорудами набуті в шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на статті 57,60,69,70 СК України просила здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею та відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки №5 та будинку, розташованих в СТ «Райдуга» м.Біла Церква Київської області, а також здійснити поділ нерухомого майна у вигляді будинку і сараю, загальна площа яких становить 56,20 кв.м., визначивши за нею та відповідачем за кожним належність на об'єкт нерухомого майна на його 1/2 частину, а саме на 28,10 кв.м.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибних висновків, що спірні земельна ділянка і будинок не відносяться до спільної сумісної власності подружжя.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідач ОСОБА_3 вважається повідомленим належним чином згідно вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, поскільки направлена за місцем його проживання повістка повернулася з відміткою, що він за вказаною адресою не проживає.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що садовий будинок не підлягає поділу як спільне майно подружжя відповідно до положень СК України, оскільки є самовільно зведеним, не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований.

Відмовляючи у задоволенні вимог про розподіл ділянки, суд виходив з того, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем у власність із земель комунальної власності в порядку безоплатної приватизації, а відтак не відноситься до спільного майна подружжя і розподілу не підлягає.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

За змістом ст.105 ЦК УРСР 1963 р. та ст.376 ЦК України самовільно споруджені будинки не є об'єктами права приватної власності.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 21 грудня 1999 року по 9 липня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12-13).

В період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_3 на підставі рішення Білоцерківської міської ради 37 сесії 5 скликання за № 861 від 16 жовтня 2008 року приватизував земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,1027 га, що розташована в Київській області м.Біла Церква, урочище Сухий Яр, садове товариство «Радуга» ділянка № 5. На підставі вказаного рішення 22 грудня 2009 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом серія ЯИ № 709753 від 22 грудня 2009 року (а.с.71).

Також встановлено, що згідно технічного паспорта на вказаній земельній ділянці № 5 по вул.Сухий Яр у 2005 році зведено садовий будинок, проте будинок є самовільно зведеним,у встановленому законом порядку до експлуатації не прийнятий, право власності на будинок не зареєстроване, правовстановлючі документи на будинок відсутні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та визнаються сторонами.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у розподілі спірного будинку з огляду на те, що цей будинок не відноситься до майна, яке є спільною сумісною власністю.

Також суд вірно відмовив у розподілі земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1027 га, поскільки ця ділянка отримана відповідачем у власність у 2008 році із земель комунальної власності в порядку безоплатної приватизації, а відтак не відноситься до спільного майна подружжя і розподілу не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для розподілу садового будинку необгрунтовані, поскільки посилаючись на це апелянт не наводить у скарзі жодного доказу, який би спростовував висновки суду щодо відмови у його розподілі.

Крім того, такі доводи суперечать встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ст.105 ЦК УРСР 1963 р., ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до розяснень п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений законом дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної та отриманої відповідно до вимог закону, а також будівельний паспорт та технічні умови.

Встановлено, що спірний садовий будинок є самочинно зведеним, поскільки позивачка не надала суду і в матеріалах справи відсутні дозвільні документи щодо будівництва спірного будинку, зокрема відсутній належний дозвіл на будівництво на імя власника ділянки та відсутній належно затверджений проект такого будівництва, а також документи щодо відповідності будинку і споруд основним будівельним нормам і правилам.

Поскільки будинок є самочинним будівництвом, яке не породжує у особи, що здійснила таке будівництво, права власності, то відповідно будинок не може бути предметом поділу як майно подружжя.

Аналогічні розяснення містить п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», згідно якого право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Статті 60,70 СК України, на які посилається позивачка і які регулюють спірні відносини щодо розподілу майна подружжя, передбачають розподіл майна, що набуто правомірно і належить подружжю чи одному з них на праві власності, проте цими нормами не регулюються правовідносини щодо самочинного будівництва.

Посилання апелянта на порушення судом норм матеріального права, що виразилося у неправильному застосуванні статей 57, 60 СК України, з огляду на те, що на момент отримання земельної ділянки у власність відповідача, земельна ділянка відносилась до спільної сумісної власності, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Згідно п.182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна земельна ділянка згідно положень ст.ст.57,60 СК України у редакції на момент її приватизації відповідачем та отримання ним державного акту на право власності на земельну ділянку, тобто у 2008-2009 роках, є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3

Інших доводів незаконності судового рішення в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: