Справа №487/9643/14-ц 20.04.2015 20.04.2015 20.04.2015
Провадження №22-ц/784/874/15
Провадження №22-ц/784/874/15 Головуюча суду першої інстанції Сухаревич З.М.
Категорія 20 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

20 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2015 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат, понесених на утримання квартири, що є об'єктом їх спільної власності,

встановила:

01 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення витрат на утримання квартири, що є об'єктом їх спільної власності.

Позивач зазначав, що з 1992 року по 2009 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем і вони мають двох дітей.

Під час шлюбу ними придбана квартира АДРЕСА_1 на ? частину якої за відповідачем визнано право власності при поділі майна подружжя, згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 27 листопада 2014 року.

Починаючи з грудня 2009 року відповідач в спільній квартирі не проживає.

Посилаючись на те, що він самостійно сплачує житлово-комунальні послуги та несе усі витрати по утриманню вказаної квартири, а відповідач, будучи співвласницею, відмовляється добровільно повернути йому половину суми сплачених платежів, уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь 7 430 грн. 96 коп. сплачених житлово-комунальних послуг, з яких: з утримання будинків та прибудинкових територій за період з 01 грудня 2009 року по 01 січня 2014 року у сумі 2 278 грн. 82 коп., послуг з теплопостачання за період з 01 грудня 2009 року по 01 березня 2014 року у сумі 3 472 грн. 83 коп. та послуг з газопостачання з 01 грудня 2009 року по 01 вересня 2014 року у сумі 1 679 грн. 31 коп.

Заперечуючи проти позову представник відповідача ОСОБА_6 посилався на те, що з вини позивача відповідач не могла користуватися квартирою, а також на те, що у неї виникло право власності лише 15 січня 2014 року, тобто після реєстрації права власності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 2278 грн. 82 коп. понесених витрат по утриманню нерухомого майна та 243 грн. 60 коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

-2-

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставини справи, просив рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_5 витрат по оплаті ним послуг з теплопостачання та з газопостачання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Задовольняючи частково заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як співвласник квартири, зобов'язана нести тягар по оплаті половини витрат за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проте витрати по оплаті за спожиту теплову енергію та за газопостачання вона не повинна нести, оскільки в квартирі не проживала та цими послугами не користувалась.

Проте, повністю погодитися з рішенням суду не можна.

Так, спірні правовідносини є сукупністю цивільних, житлових та сімейних правовідносин, які слід вирішувати виходячи із норм цивільного, житлового і сімейного законодавств.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст.ст. 69,70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя частки кожного з них є рівними.

Стаття 360 ЦК України закріплює правило про відповідальність кожного із співвласників відповідально до належної йому частки перед третіми особами.

За ч. 1 ст. 151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами по ній є колишні чоловік та дружина. Під час шлюбу вони набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстрували за позивачем.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2009 року, яке набрало законної сили 07 грудня 2009 року, шлюб між ними розірвано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 27 листопада 2014 року, при поділі майна подружжя сторонам виділено по ? частині цієї квартири. 15 січня 2015 року відповідач зареєструвала право власності на належну їй частку в спірній квартирі.

Судом встановлено, що поділ квартири не проведено. Приладами обліку постачання газу та теплової енергії квартира не обладнана.

Після розірвання шлюбу, з грудня 2009 року відповідач у квартирі не проживала, при цьому участі у витратах по її утриманню та збереженню не приймала. З цього часу, в квартирі фактично проживав позивач, а з грудня 2013 року донька сторін неповнолітня ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

-3-

Проживаючи в квартирі позивач оплачував житлово-комунальні послуги. Зокрема, з 01 грудня 2009 року по 01 січня 2014 року з утримання будинків та прибудинкової території у сумі 4 812 грн. 79 коп., з них оплачено за відповідача 2 278 грн. 82 коп., з 01 грудня 2009 року по 01 березня 2014 року за послуги з централізованого опалення у сумі 7 234 грн. 43 коп., з них за відповідача - 3 472 грн. 83 коп. та з 01 грудня 2009 року по 01 вересня 2014 року з газопостачання 3 339 грн. 35 коп., з них за відповідача 1 679 грн. 31 коп.

За такого, суд першої інстанції дослідивши обставини справи вірно встановив права і обов'язки сторін, та відповідно до вимог чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку, що з моменту розірвання сторонами шлюбу, відповідач зобов'язана відшкодувати понесені позивачем витрати на утримання будинку та прибудинкової території належної сторонам у рівних частках квартири, оскільки такі є необхідними витратами на утримання спільного майна. У зв'язку з чим, задовольнив ці позовні вимоги. При цьому, суд першої інстанції не вийшов за межі заявленого позову.

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що відповідач не повинна відшкодувати позивачу кошти на утримання майна, у зв'язку з тим, що лише 15 січня 2015 року вона зареєструвала право власності на належну їй частину спірної квартири, висновків суду не спростовують, оскільки її право власності на ? частину спірної квартири, на час її набуття у 1997 році у шлюбі з позивачем, презумувалось. За таких обставин, висновок суду про те, що здійснення державної реєстрації права власності на квартиру лише за позивачем на час її придбання, немає правового значення, є вірним.

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про безпідставність вимог позивача про відшкодування йому витрат по оплаті послуг за теплову енергію та за газопостачання, у зв'язку з тим, що відповідач в квартирі не проживала та цими послугами не користувалась.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заперечень щодо не користування квартирою з вини позивача, ОСОБА_5 надала рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 27 листопада 2014 року, згідно якого відповідач у зв'язку з перешкодами позивача була вселена в спірну квартиру.

Між тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що відповідач не є споживачем вказаних комунальних послуг, а позивач безпідставно проводив їх оплату за відповідача.

За такого, саме по собі невикористання співвласником житла з 2009 року не є підставою невнесення ним оплати з централізованого опалення та газопостачання, які, в даному випадку, є необхідними витратами з утримання спільного майна.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не повинна відшкодувати позивачу вказані витрати, та не була споживачем послуг з теплової енергії та газопостачання, на думку колегії суддів, є помилковим.

За такого, сплачені ОСОБА_3 за відповідача витрати з централізованого опалення за період з 01 грудня 2009 року по 01 березня 2014 року у сумі 3 472 грн. 83 коп. та з газопостачання з 01 грудня 2009 року до липня 2014 року у сумі 1 679 грн. 31 коп. підлягають відшкодуванню ОСОБА_5, оскільки такі є необхідними витратами з утримання та збереження спільного майна.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат з централізованого опалення та з газопостачання підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

-4-

Рішення суду в частині розподілу судових витрат слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 121 грн. 80 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення в рахунок відшкодування понесених витрат по оплаті комунальних послуг на утримання квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення в рахунок відшкодування понесених витрат по оплаті комунальних послуг на утримання квартири задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування понесених витрат по оплаті комунальних послуг на утримання квартири АДРЕСА_1 у розмірі 5 152 (п'ят тисяч сто п'ятдесят дві) грн. 14 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 121 грн. 80 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: