Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/521/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Цоток В. В.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

11.03.2015 Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Голованя А.М.; Письменного О.А.

з участю секретаря: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання недійсним договору купівлі-продажу автозаправочної станції в частині визначення вартості майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про:

- визнання договору позики від 20 січня 2013 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваним правочином;

- визнання, що 20 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу автозаправочної станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, Кіровоградська область в частині узгодження ціни договору та порядку розрахунку сторін;

- визнання недійсним пункт 4 договору купівлі-продажу автозаправочної станції, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, Кіровоградська область від 23 січня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 86, встановивши, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, п. 4 якого визначено, що автозаправочну станцію продано за 607200 грн., з яких на момент укладення договору покупцем оплачено продавцю 188000 грн., повний розрахунок за договором необхідно здійснити до 30 травня 2013 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 20 січня 2013 року ним складено розписку про позику грошей. Згідно умов якої отримав від ОСОБА_3 438 000,0 грн., зобов'язався повернути 200 000,00 грн. до 30 травня 2013 року, а 238 000,00 грн. до 01 вересня 2013 року. Так як 02 листопада 2012 року досягнута попередня домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу автозаправочної станції, на підтвердження чого відповідачу передана сума завдатку в розмірі 188 000 грн. і відповідачем власноруч написано розписку.

23 січня 2013 року нотаріально посвідчений укладений договір купівлі-продажу автозаправочної станції, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, Кіровоградська область. Згідно п. 4 продаж відбувся за 171 000,00 грн., які повинні бути сплачені до 30 травня 2013 року. В цей же день нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1250 га. Пунктами 2.1 та 2.2 якого визначено, що за домовленістю сторін земельну ділянку продано за 32 800 грн. строк сплати до 30 травня 2013 року.

В обох договорах купівлі-продажу зазначалася оціночна вартість майна, яка визначена місцевим бюро технічної інвентаризації та висновком експертів про грошову оцінку вартості земельної ділянки.

20 січня 2013 року складена розписка про наявність у нього боргу в сумі, що складає різницю між отриманою відповідачем сумою (188 000,0 грн.) та узгодженою сторонами договірною ціною (640 000,00 грн.). Також була домовленість, що суми податку з доходів отриманих від продажу майна оплатить ОСОБА_2 У зв'язку з чим залишок боргу за нерухоме майно, яке набувається у власність становить 438 000,00 грн.

В позові зазначено, що розписка від 20 січня 2013 року є письмовим врегулюванням грошових правовідносин по виконанню зобов'язань щодо оплати дійсної договірної вартості автозаправочної станції та земельної ділянки.

Після укладеного правочину судовим рішенням визнано недійсними договори купівлі-продажу в 1/2 частині та визнано право власності на 1/2 частину автозаправочної станції та земельної ділянки за ОСОБА_5

Вважає, що грошове зобов'язання перед ОСОБА_3 встановлене борговою розпискою від 20 січня 2013 року по оплаті на його користь договірної вартості придбаного майна за вищевказаними договорами купівлі-продажу майна в цілому також стали недійсними в 1/2 частині, узгодженої між сторонами договірної суми за нерухоме майно в цілому. А укладений договір позики від 20 січня 2013 року є удаваний правочин, оскільки він вчинений з метою приховання договорів купівлі-продажу автозаправочної станції та земельної ділянки в частині визначення узгодженої сторонами суми продажу цього майна та порядку розрахунку сторін.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Судом відхилено як неналежний доказ розписку від 02 листопада 2012 року, а також не взято до уваги фактичні взаємовідносини сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за таких підстав.

Згідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами ст. 214 ЦПК України суд вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що договір позики є удаваним правочином та невідповідність вимогам ст.203 ЦК України, у зв'язку з чим необґрунтованою є також вимога про недійсність п. 4 договору купівлі-продажу автозаправочної станції в частині визначення дійсної договірної ціни та порядку розрахунку сторін, оскільки при укладенні вказаного правочину сторонами дотримані всі вимоги закону та погоджено ціну автозаправочної станції, яка відповідає дійсним намірам сторін і попереднім домовленостям.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Так, судом встановлено, що 20 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого під розписку позивач отримав 438000 грн. для розвитку власної підприємницької діяльності. В строк визначений до 30 травня 2013 року необхідно повернути позикодавцю 200000 гривень, а залишок суми 238000 гривень повернути до 01 вересня 2013 року (а.с.11-12).

Також в розписці зазначено, що до її написання позивач попередньо ознайомлений із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, розуміє природу договору позики, володіє необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлює значення своїх дій та видає дану розписку без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску на підставі свого вільного волевиявлення та підтвердження реальності вчинених ним дій ( а.с. 11-12 ).

23 січня 2013 року між приватним підприємцем ОСОБА_3 (продавець) та приватним підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу автозаправної станції, посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 86. На підставі якого продавець передав, а покупець прийняв у приватну власність автозаправочну станцію загальною площею 24,2 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1, Кіровоградська область.

Згідно умов даного договору сторони обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі учасників цього правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків. Автозаправочну станцію продано за ціною 171000 гривень, які покупець зобов'язується оплатити продавцеві до 30 травня 2013 року (п.4). Волевиявлення сторін з питання вартості автозаправочної станції, що вказана у цьому договорі, сформувалося за попередньою їх згодою без обману, насильства, погроз та є вигідним для обох сторін . Відповідно до п.9 договору продавець та покупець домовились про те, що : особи, що підписали цей договір, не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті правочину; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків ( не є фіктивним ); цей правочин не приховує інший правочин ( не є удаваним ); особи, що підписали цей договір, володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору та переконатись у тому, що усі без винятку його умови відповідають інтересам сторін правочину (а.с.13-14)

23 січня 2013 року між приватним підприємцем ОСОБА_3 (продавець) та приватним підприємцем ОСОБА_2 (покупець) також укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 88. На підставі якого продавець передав, а покупець прийняв у приватну власність земельну ділянку площею 0,1250 га, кадастровий номер якої :50:003:0001, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 смт. Добровеличківка, Кіровоградської області

Пунктами п.2.1., 4.2 передбачено, що за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчиняється за 32800 гривень. Зазначена ціна за твердженням сторін відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Продавець та покупець після ознайомлення з проектом цього договору заявляють та гарантують один одному та іншим особам, що своїм змістом він повністю відповідає їх волевиявленню, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, їх волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, договір немає характеру фіктивного та удаваного правочину, ціна продажу, зазначена в пункті 2.1 договору, відповідає їх дійсним намірам і попереднім домовленостям, сторони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані в установленому порядку недієздатними, вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору, підписання договору підтверджуватиме факт відсутності взаємних претензій щодо ціни земельної ділянки (а.с.15-16).

За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину удаваним, ОСОБА_2 зазначив, що боргова розписка складала фактичну вартість ціни продажу об'єкта за договором купівлі-продажу, таким чином відбувалось уникнення сплати передбачених державних платежів які вираховуються від ціни продажу.

Тому, враховуючі положення вищевказаної норми права, сторони не приховували під договором позики інший правочин, договір купівлі- продажу автозаправочної станції та земельної ділянки відбувся у встановленому законом порядку.

Боргова розписка від 20 січня 2013 року, як вказує позивач, є письмовим врегулюванням грошових правовідносин між сторонами по виконанню зобов'язань щодо оплати вартості придбаного майна, однак, зазначена обставина не є підставою для визнання договору позики удаваним правочином із застосуванням передбачених законодавством наслідків, так як між сторонами фактично укладені договори купілі-продажу.

Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу автозаправочної станції в частині визначення вартості майна недійсним, так як ціна фактично не відповідала фактичній домовленості, а також ціна об'єкта зменшилась після обставин, які настали внаслідок визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу. Зміст вказаного правочину відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а визначена ціна автозаправочної станції відповідала намірам та домовленостям сторін. Тим більше що дана вимога була наслідком заявленої вимоги про визнання договору позики удаваним правочином.

Умови договору свідчать про обізнаність сторін загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно із вільним волевиявленням, яке відповідає внутрішній волі учасників цього правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків. Під час підписання договору позивач висловив свою згоду щодо його умов та волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору.

Доводи апеляційної скарги, зводяться до того, що суд не звернув увагу на наданий позивачем доказ, який підтверджує безгрошовість договору позики, а також, що вказаний правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, а саме - розписку про отримання відповідачем завдатку від 02 листопада 2012 року, але ці обставини не спростовують висновків суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: