Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/7950/15-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_4С.) ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року представник позивача ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, обґрунтовуючи його тим, що 06.02.2014 року ФОП ОСОБА_4 позичила відповідачу 5687,79 грн. на строк до 06.03.2014 року. Оскільки ОСОБА_2 борг не повернула, просила суд задовольнити позов.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 5687,79 грн. боргу за договором позики від 06.02.2014 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову представника ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_5

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим, таким, що прийняте із неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права

Апелянт вказує, що суд розглянув справу однобічно, враховуючи лише ті докази, які подані позивачем. Суд не звернув увагу на той факт, що вона отримала позику у фізичної особи, а не у фізичної особи-підприємця.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 2 липня 2014 року № 79цс14 та від 18 вересня 2013 року № 63цс13 з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, що ФОП ОСОБА_6 надала ОСОБА_2 кошти у сумі 5687,79 грн., які остання зобовязалася повернути в касу підприємства до 06.03.2014 року.

На підтвердження отримання позики позивачка надала розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи ( а.с.42 )

Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що договір позики, а саме розписку, вона написала під тиском, грошей від позивача не отримувала.

Колегія суддів вважає, що якщо відповідачка оспорює факт отримання грошей, то саме вона повинна довести такі обставини (ч.3 ст.10 ЦПК України), а не позивач.

Крім того, якщо відповідачка посилається на безгрошовість договору, то згідно зі ст.1051 ЦК України вона має право оспорити договір позики із цих підстав.

Проте, вимог щодо оспорювання укладеного договору як такого, що укладений під психологічним тиском (впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини) ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3С.) не заявляла. Сам по собі факт перебування чоловіка ОСОБА_2 у трудових правовідносинах з позивачем правового значення для вирішення даного спору не має.

Заперечуючи проти укладання договору позики, ОСОБА_2 не надала будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин у розумінні ст. ст. 218, 1051 ЦК України, ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Дослідивши надані сторонами докази в сукупності суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, відповідачем не доведено, що кошти у розмірі 5687,79 грн. вона не отримувала.

Встановлюючи наявність між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики, надаючи правову оцінку наявній в матеріалах справи розписці, згідно якої відповідач зобов'язалась повернути кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для стягнення зазначеної у ній суми.

При встановлені фактичних обставин справи судом першої інстанції не порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: