АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Половінкіної Н.Ю., Перепелюк Л.М.

При секретарі : Герман Я.І.

За участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору Служби у справах дітей Вижницької РДА Чернівецької області про виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вижницької РДА Чернівецької області про їх виселення, посилаючись на наступне.

29 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №CVVWGA00000058, за яким останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33 381,19 дол. США, строком до 28 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 29 серпня 2007 року ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, який належить йому на праві власності на підставі договору дарування, загальною площею 104,20 кв.м., розташований в с. Мілієве, Вижницького р-ну, Чернівецької області по вул. Богусевича,13.

У звязку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору 22 червня 2009 року судом винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Оскільки відповідачі, які зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку, в добровільному порядку звільнити житлове приміщення не бажають, просили задовольнити позовні вимоги.

________________________________________________________________________________

№ 22ц-794/1576/15р. Головуючий у 1 інстанції: Кириляк Ю.А.

Категорія : 44 Доповідач: Винту Ю.М.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції припустився помилки застосувавши до правовідносин, що склалися між сторонами, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виселення відповідачів фактично не є способом звернення стягнення та не є відчуженням майна, а являється способом захисту порушеного цивільного права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок загальною площею 104,20 кв.м., з якого позивач просить виселити відповідачів, виступає як забезпечення зобовязань ОСОБА_3 за споживчим кредитом, наданим їй в іноземній валюті, використовується відповідачами, як місце їх постійного проживання і являється їх єдиним житлом. А тому виселення відповідачів суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті», який встановлює заборону відчуження житла, яке є предметом іпотеки, якщо воно використовується як місце постійного проживання позичальника, а також на те, що відсутні відомості про наявність іншого житла у відповідачів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції порушує норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Частиною 3 ст.109 ЖК України із змінами та доповненнями передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятком, встановленим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» ч.3 ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житло протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. У разі невиконання вимоги добровільно примусове виселення жильців з іпотечного житла здійснюється на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №CVVWGA00000058 від 29 серпня 2007 року, за яким останній надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 33 381,19 дол. США, строком до 28 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 29 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, який належить йому на праві власності на підставі договору дарування, загальною площею 104,20 кв.м., який розташований за адресою вул.Богусевича, 13, с.Мілієве, Вижницького р-ну, Чернівецької області.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 червня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000058 від 29 серпня 2007 року в розмірі 223580 грн. 05 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок, який розташований за адресою вул. Богусевича, 13, с. Мілієве, Вижницького р-ну, Чернівецької області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надано ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.9-10). Зазначене судове рішення є чинним і підлягає виконанню.

Разом з тим, застосування судом першої інстанції до даних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підстави для відмови у позові банку про виселення відповідачів із спірного будинку, на думку колегії суддів, є необґрунтованим.

У п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року визначено умови, за яких протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, а саме, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника чи майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Перелік цих умов є виключним і для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд зобов'язаний перевірити їх наявність як підставу для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судом, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Вижницьким районним судом Чернівецької області 22 червня 2009 року і набрало законної сили. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосував суд першої інстанції.

Однак суд не звернув уваги на те, що предметом позову у даній справі є не звернення стягнення на майно, а виселення відповідачів з житлового будинку, як наслідок невиконання умов кредитного договору та прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене, у суду першої інстанції при вирішенні даного спору не було підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом із тим приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права які регулюють порядок виселення власників житла у разі прийняття рішення про звернення стягнення на зазначене житло, яке є предметом іпотеки.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказане обґрунтування наводиться в Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року, якою вирішено питання неоднакового застосування Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ України одних і тих самих норм законодавства при вирішенні спорів про виселення.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що житловий будинок, загальною площею 104,20 кв.м., який розташований за адресою вул.Богусевича, 13, с.Мілієве, Вижницького р-ну, Чернівецької області, належав відповідачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 22 серпня 2007 року та відповідно не був придбаний за рахунок отриманих ОСОБА_3 кредитних коштів.

Отже, враховуючи те, що житловий будинок у якому проживають відповідачі, переданий в іпотеку, було придбано не за рахунок кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що у відповідача ОСОБА_1, крім житлового будинку в с.Мілієве, вул. Богусевича, 13 є інше житло, а саме житловий будинок в с.Мілієво по вул.Дружби,9, оскільки рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2014 року зазначений житловий будинок визнано майном колишнього колгоспного двору і в даному житловому будинку проживає інша сімя, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 березня 2014 року.

В даному житловому будинку(с.Мілієво вул..Дружби,9) проживають : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яких рішенням Вижницького районного суду від 13 травня 2013 року(залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 12 червня 2013 року) було виселено з зазначеного житлового будинку після прийняття рішення тим самим судом від 22.06.2009р. про звернення стягнення на предмет іпотеки- житловий будинок в с.Мілієво по вул..Дружби, 9 Вижницького району Чернівецької області.

Таким чином, з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачі іншого житла не мають.

Згідно зі ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивач не надав суду належні та допустимі докази про наявність підстав для виселення ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку вул. Богусевича, 13 в с.Мілієве Вижницького району Чернівецької області без надання іншого житла.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору Служби у справах дітей Вижницької РДА Чернівецької області про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

Згідно з оригіналом: