АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Соколової В.В., Шахової О.В.

при секретарях: Ільченко В.В., Дрозд Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, про визнання недійсним кредитного договору та повернення сторін в первісний стан,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11249/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача щодо визнання недійсним кредитного договору та повернення сторін в первісний стан.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та передати питання на новий розгляд. Зазначає, що суд відмовляючи у задоволені позову, не встановлював обставин передачі оригіналу договору позивачеві. Також зазначає, що судом не встановлено з якого моменту він дізнався про порушення свого права споживача та дійшов помилкового висновку про те, що ним було пропущено строк позовної давності.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_5 в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №058865, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії лімітом 15 000,00 грн. з визначенням базової процентної ставки за користування кредитом 2,5% в місяць та видачею кредитної картки «Універсальна», терміном на 2 роки. Укладення договору відбулося шляхом підписання позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.9-10).

В травні 2015 року ОСОБА_1 порушив перед судом питання про визнання недійсним вказаного договорута повернення сторін в первісний стан з тих підстав, що йому не було надано інформацію про умови договору, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів». Також посилається на те, що форма укладеного з ним договору не відповідає вимогам законодавства. Оскільки як такової письмової форми договору він не отримував, умови договірних відносин з відповідачем є для нього несправедливими, та йому не надали у письмовому виді Умови та Правила надання банківських послуг.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги були заявлені ОСОБА_1 зі спливом позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, разом з тим, вважає, що суд припустився помилки у визначенні підстав для відмови в задоволенні позову.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції заява про застосування позовної давності відповідачем не подавалась.

До суду апеляційної інстанції така заява (із посиланням на неможливість її подання під час розгляду справи у суді першої інстанції) також не була подана.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору № 058865 від 28 лютого 2007 року ОСОБА_1 не довів того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як було встановлено, під час укладання договору кредиту від 28 лютого 2007 року ОСОБА_1 в письмовій формі був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, а також умовами кредитування з використанням платіжної картки. На підтвердження цього ОСОБА_1 поставив свій підпис в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку (а.с.9-10). При цьому анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку була особисто заповнена ОСОБА_1

Зі змісту анкети-заяви від 28 лютого 2007 року вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, зокрема визначили суму кредитного ліміту, відсоткову ставку, термін дії картки.

Також з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що останній здійснював періодичні платежі з метою погашення заборгованості по кредитному ліміту на платіжну картку (а.с.13-18), проте, лише в травні 2015 року, тобто через вісім років після укладення договору визначився, що право його, як споживача, є порушеним недостовірністю наданої інформації, несправедливими умовами договору та веденням його в оману.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Тобто, положеннями вказаної статті не передбачено, як наслідок, визнання договору недійсним.

Крім того, виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 28 лютого 2007 року свідчить про прийняття умов цього договору та його дійсність.

Таким чином, кредитний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Посилання апелянта на те, що внаслідок свого молодого віку він сприйняв події отримання картки як забавку, є безпідставними, оскільки як було встановлено судом, на момент укладення договору ОСОБА_1 був повнолітнім, мав повну цивільну дієздатність та мав вищу технічну освіту.

Таким чином, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: В.В. Соколова

О.В.Шахова