Справа № 0810/1027/2012
№/п 2/317/2/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гончаренко П.П.

при секретарі Розложко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернуласья до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що рішенням виконкому Ленінського району м. Запоріжжя № 244 від 02.09.1991 року їй була виділена у безстрокове користування земельна ділянка № 315, площею 792 кв.м., що знаходиться на перетині вулиць Олександрівська та Мстиславського в селищі Сонячне, Запорізького району, Запорізької області.

Відповідно до вказаного рішення 12.09.1991 року були встановленні межі земельної ділянки в натурі, про що був складений відповідний Акт, а 26 вересня 1991 року між ОСОБА_1 та виконкомом Ленінської районної ради м. Запоріжжя був укладений Договір про надання у безстрокове користування вказаної земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності, який 12.11.1991 року був згідно чинного на той час законодавства посвідчений державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори.

Позивачка вказує, що відповідно до положень ст. 22 Земельного кодексу України 02.09.1991 року вона набула право постійного користування земельною ділянкою. Із зазначеного часу вона почала постійного господарювати на спірній земельній ділянці, отримала паспорт на земельну ділянку, встановила по межах ділянки паркан та почала споруджувати житловий будинок. Разом з цим позивачка сумлінно сплачувала податок на землю. У зв'язку з фінансовим становищем позивачка призупинила будівництво житлового будинку, фундамент свого майбутнього будинку вона завершила в 2006 році. В 2007 році було складено технічний паспорт на фундамент будинку.

У 2008 році позивачка звернулась до ОСОБА_2 сільської ради з проханням виділити поштову адресу на її земельну ділянку. Із відповіді ОСОБА_2 сільської ради № 01-35/7 від 11.10.2008 року позивачка дізналась, що її земельна ділянка № 315 площею 792 кв.м. закріплена за ОСОБА_4 та на цій земельній ділянці вже присвоєна поштова адреса: вул. Олександрівська, 56.

Після багаточислених звернень ОСОБА_1 до різних інстанцій із проханням розібратись та надати їй відповідь щодо ситуації яка склалась, лише в лютому 2012 року позивачка отримала документи, які пояснюють, що сталося з її земельною ділянкою.

На підставі рішення сесії ОСОБА_2 сільської ради Запорізького району Запорізької області від 28.04.2006 року № 47 передано у власність гр. ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, вказане рішення базується на рішенні сесії ОСОБА_2 сільської ради Запорізького району Запорізької області від 14.03.2006 року № 24, яким було надано згоду на передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_4

Позивачка зазначає, що передавши у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, яка знаходиться у неї в постійному користуванні і на якій вона почала будівництво житлового будинку, тому на її думку ОСОБА_2 сільська рада грубо порушила норми Земельного кодексу України, зокрема ст.ст. 118, 140.

Також позивачка вказує, що спірна земельна ділянка з 2006 року декілька разів змінила власників.

У зв'язку з вищевикладеним позивачка просить суд визнати недійсними рішення від 14.03.2006 року № 24 та від 28.04.2006 року ОСОБА_2 сільської ради Запорізького району Запорізької області в частині надання у власність гр. ОСОБА_4 земельної ділянки № 315 площею 792 кв.м., що знаходиться на вул. Олександрівська, 56 в с. Сонячне, Запорізького району, Запорізької області, а також витребувати у ОСОБА_3 із чужого незаконного володіння земельну ділянку № 315 площею 792 кв.м., що знаходиться на вул. Олександрівська, 56 в с. Сонячне, Запорізького району, Запорізької області.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки, так як ОСОБА_3 законно придбала спірну земельну ділянку.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, в попередніх судових засіданнях надавав свої пояснення стосовно суті спору та заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідачів, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні було встановлено, що згідно наданої до суду Виписки з рішення Ленінської районної Ради народних депутатів № 244 від 02 вересня 1991 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку № 315 в селищі Сонячне площею 792 кв.м.

26.09.1991 року між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Запоріжжя укладено Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки № 315 в селищі Сонячне площею 792 кв.м. для будівництва житлового будинку на праві індивідуальної власності, який посвідчений державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори 12.11.1991 року за реєстровим номером 1-3776.

До позовної заяви долучено Акт про встановлення меж земельної ділянки № 315 в с. Сонячне, площею 792 кв.м. від 12.04.1991 року.

Відповідно до Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.08.2011 року , який складений відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області встановлено, що земельна ділянка площею 0,0792 га. (землі житлової та громадської забудови), яка розташована на території ОСОБА_2 сільської ради с. Сонячне, вул. Олександрівська, 56 була надана у власність ОСОБА_4 на підставі рішення сесії ОСОБА_2 сільської ради від 28.04.2006 року № 47 та використовувалась ним на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 351599 від 10.07.2006 року.

У 2006 році ОСОБА_4 відчужено земельну ділянку на підставі договору дарування від 14.10.2006 року зареєстрованого за номером ВЕС № 847424 ОСОБА_5, яка в свою чергу оформила право власності на вищевказану земельну ділянку та отримала державний акт серія ЯГ № 353562 від 31.01.2007 року.

В 2007 році ОСОБА_5 відчужено земельну ділянку ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 30.03.2007 року зареєстрованого за номером ВЕК № 706482, яка в свою чергу оформила право власності на вищевказану земельну ділянку та отримала державний акт серія ЯГ № 707034 від 02.07.2007 року.

В 2011 році ОСОБА_6 відчужено земельну ділянку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.03.2011 року зареєстрованого за номером ВРІ143772 № 456 від 22.03.2011 року та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 480793.

Також у вкзаному Акті від 11.08.2011 року зазначено, що в результаті перевірки спірної земельної ділянки площею 0,0792 га. Виявлено, що на ній розташовано три стрічкових фундаменти площею 0,0082 га., 0,0041 га. та 0,0144 га.

На запит суду Державний архів Запорізької області надав копію Рішення Виконавчого комітету Ленінської ради народних депутатів № 244 від 02.09.1991 року згідно списку осіб, яким виділялись земельні ділянки ОСОБА_1 не зазначена.

Також на запит суду Державний архів Запорізької області надав копію Рішення виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів про відвід земель.

Таким чином, з наданих позивачкою доказів слідує, що у неї формально виникло право власності на земельну ділянку, фактично земельна ділянка їй не передавались, кадастровий номер не присвоєний, до Чергового кадастрового плану інформація щодо цієї ділянки не внесена.

Але в той же час ОСОБА_1 сплачувала земельний податок до ОСОБА_2 сільської ради за спірну земельну ділянку, а ОСОБА_2 сільська рада приймала платежі від ОСОБА_1 грошові кошти за земельну ділянку.

Крім того ОСОБА_1 вказує, що у 2006 році вона закінчила будівництво фундаменту на ділянці № 315. З метою отримання права власності на вказаний фундамент, вона звернулась до ЗМБТІ, і після виїзду техніка і здійснення всіх необхідних вимірювань, 23.03.2007 року вона отримала технічний паспорт, в якому вона зазначена як власник вказаного фундаменту.

Суд вважає, що дане твердження ОСОБА_1 є безпідставним та таким, що суперечить нормам діючого законодавства, а саме нормам Цивільного кодексу України, затвердженого 16.01.2003 року, який був чинний станом на 23.03.2007 року.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, до державної реєстрації об'єкта нерухомості, створений об'єкт нерухомості не існує.

Порядок державної реєстрації визначений Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та її обмежень від 01.07.2004 року та Наказом Міністерства юстиції України Про затвердження тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно від 07.02.2004 року.

Технічний паспорт, на який посилається ОСОБА_1 не зареєстрований у встановленому порядку в ЗМБТІ, а саме він не має а ні реєстраційного номеру, а ні номеру інвентаризаційної справи та не є правовстановлюючим документом.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з

моменту такої реєстрації.

У відповідності до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об'єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об'єкта.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна справа включає документи, в яких містяться відомості про нерухоме майно, право власності на нього, інші речові права та їх обтяження.

Крім цього, реєстрація права власності вказаного фундаменту за ОСОБА_7 не має законних підстав, зазначених у п. 4 ч 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якого підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, є наявність державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом.

Отже суд вважає, що ОСОБА_1 не набула права власності та права користування на земельну ділянку розташовану за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Сонячне, вул. Олександрівська, 56.

Відповідно договору купівлі-продажу від 22.03.2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку площею 0,0792 гектара, розташовану на території Володимирської сільської ради, с. Сонячне, вул. Олександрівська, 56 Запорізького району Запорізької області, кадастровий номер :02:002:0272. При укладенні договору Продавець, ОСОБА_6, надала докази того, що земельна ділянка належить Продавцю на праві власності на земельну ділянку серії ЯГ №707034, виданого на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрований за № 990 від 30.03.2007 року. Відсутність обтяження на земельну ділянку було підтверджено довідкою відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області від 16.03.2011 року № 48.

Відповідно до вимог ст. 658 ЦК України на момент продажу земельна ділянка правомірно належала Продавцю ОСОБА_6 Будь-яка інформація, що ОСОБА_6 мала перешкоди для вчинення правочину, в тому числі щодо наявності іншого власника, у Покупця була відсутня. Після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.03.2011 року ОСОБА_3 оформила державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 480793, акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №72.

Відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну та приватну власність. Субєктами права державної власності на землю виступають обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають у загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Стаття 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які становлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Таким чином, умовами чинності правочинів є дотримання вимог:

1. щодо змісту правочину, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК), тобто фізичні та юридичні особи мають враховувати вимоги щодо здійснення цивільних прав, встановлені в ст.ст. 12, 13 ЦК та інших актах цивільного законодавства;

2. щодо наявності правочиноздатності суб'єктів правочину. Правочини можуть укладати лише особи, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203, ст.ст. 30-32, 34-39, 41, 42, 92 ЦК);

3. щодо реальності правочину. Правочин має бути реальним, тобто спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 3 ст. 203). Тому правочин, вчинений без наміру створити правові наслідки, є недійсним як фіктивний (ст.234 ЦК);

Отже, судом встановлено, що право власності на земельну ділянку підтверджується ОСОБА_1 лише витягом з рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 02.09.1991 року, яке ухвалене з порушенням норм, діючого на той час законодавства особою виконком Ленінської районної ради народних депутатів, яка не мала права ухвалювати таке рішення (не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності), ухвалення такого рішення не потягло настання правових наслідків у ОСОБА_1 у вигляді виникнення права власності, надання ОСОБА_1 державного акту не відбувалося, визначення просторових координат меж земельної ділянки не здійснювалось, кадастровий номер також не присвоєний, до Чергового кадастрового плану інформація щодо цієї ділянки не внесена.

Таким чином, рішення про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки, тобто правочин направлений на отримання нею права власності на земельну ділянку, є нікчемним правочином, оскільки зміст правочину був направлений на незаконне заволодіння майном територіторіальної громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Також в судових засіданнях встановлено, що ОСОБА_2 сільська рада Запорізького району Запорізької області безпідставно отримувала плату за спірну земельну ділянку від позивачки ОСОБА_1

Тому, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 12, 203, 215, 321, 330, 388, 391, 392-393, 658 ЦК України, ст.ст. 78, 125, 126, 152, 158 Земельного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції.

Суддя: П.П. Гончаренко