Провадження № 2/127/1078/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Сичук М. М.,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Вінницької міської ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору підряду недійсним та неукладеним,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі в грудні 2014 року звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання договору підряду від 27 вересня 1993 року недійсним та неукладеним.

Позов мотивований тим, що в 1993 році ОСОБА_7, яка була співвласником будинковолодіння АДРЕСА_1, за свої кошти побудувала будинок «Е» на земельній ділянці за цією ж адресою. Актом № 246 від 24.06.1999 року цей будинок прийнятий до експлуатації на ім`я ОСОБА_7 Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 29.07.1999 року акт прийомки до експлуатації затверджений і зобов`язано управління містобудування та архітектури видати свідоцтво про право власності на будівлю. 12.06.2002 року ОСОБА_7 розпорядилась своєю власністю і подарувала своїй доньці ОСОБА_8 1/4 частку свого будинковолодіння, проте 18.03.2003 року син ОСОБА_7 ОСОБА_9 з надуманих причин подав позов до Ленінського райсуду м. Вінниці і рішенням суду від 28.04.2005 року визнано недійсним договір дарування від 12.06.2002 року та визнано за ОСОБА_9 право власності на гараж та будинок «Е», загальною площею 82,3кв.м., житловою - 64 кв.м. Таким чином, ОСОБА_8 була позбавлена права власності на будинок і цим порушені були права позивачівна житло. Рішення суду про визнання права власності на будинок за ОСОБА_9 ухвалене на підставі незаконного договору підряду від 27.09.1993 року на будівництво цього будинку по АДРЕСА_1. Замовником за цим договором був ОСОБА_9, який не був ні користувачем земельної ділянки ні її власником, а підрядником - ОСОБА_3 від ПМП «Ярина».

Позивачі вважають, що договір є недійсним, оскільки укладений без дозволу на будівництво користувачів земельної ділянки та власників будинковолодіння - ОСОБА_7, ОСОБА_10, з порушенням ст.ст. 353, 357 ЦК України в редакції 1963 року, а також Постанови Ради Міністрів СРСР від 26.12.1986 р. № 1550 «Про затвердження Правил про договори підряду на капітальне будівництво», укладений без дозволу на виконання капітальних будівельних робіт у господарській діяльності, а також в порушення ст.ст. 9, 10 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 21.12.1993 року, оскільки у ПМП «Ярина» відсутня відповідна ліцензія на будівництво. Крім того, у сторін договору підряду відсутні підтверджуючі фінансові документи щодо розрахунків по виконанню умов договору (чеки, накладні, касові ордери, кошториси на будівельні матеріли із відображенням їх вартості, товаротранспортні накладні на придбання будівельних матеріалів, розпорядження, накази, докази сплати податків тощо). Таким чином, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо ціни договору, графіку виконання робіт тощо. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України в редакції 2003 року договір підряду слід визнати недійсним як такий, що не відповідає вимогам цивільного законодавства та іншому діючому законодавству.

Крім того, про наявність такого договору ОСОБА_1 дізналась лише в березні 2014 року, а ОСОБА_10 - у вересні 2014 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_9, тому строк позовної давності вони не пропустила.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів ОСОБА_12 підтримали позов з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, пояснив, що спірний будинок будував ОСОБА_9, який був забезпеченим чоловіком, оскільки працював на гарній роботі, за свої кошти, тому саме з ним був укладений договір підряду 27.09.1993 року, який був дійсним і всі його умови були виконані. По цьому договору він забезпечив робітників і надав техніку, залучав інші будівельні організації, будь-яких спорів з приводу невиконання договору між ним та ОСОБА_9 не виникало.

Представник Вінницької міської ради згідно заяви просив слухати справу у його відсутність та відмовити в задоволенні позову в зв'язку з тим, що він є неналежним відповідачем, а позивачами пропущено строк позовної давності.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили відмовити в задоволенні позову в зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначили, що зміст договору не суперечить вимогам Закону, закінчились будь-які строки зберігання бухгалтерської документації, а позивачу ОСОБА_2 достовірно було відомо про наявність договору ще в 2005 році, оскільки він брав участь в справі та надавав письмові пояснення, йому було направлено копію судового рішення.

Третя особа ОСОБА_6 згідно заяви просив справу розглянути у його відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 27.09.1993 року ОСОБА_9 та ПМП «Ярина» в особі директора ОСОБА_3 підписали договір, відповідно до якого замовник передав підряднику суму в еквіваленті 6 000 доларам США, а підрядник зобов`язався побудувати житловий будинок по АДРЕСА_2 згідно наданого плану. Крім того, сторони домовились про ремонт врем`янки за цю ж суму, перелік робіт визначений у договорі. В додаток до договору був письмово складений перелік матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку і ремонту врем`янки по АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень чинний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносини, тому при вирішенні даного позову суд застосовує відповідні норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним станом на 27.09.1993 року.

Так, відповідно до ст. 332 ЦК УРСР за договором підряду підрядчик зобов'язується виконати на свій риск певну роботу за завданням замовника з його або своїх матеріалів, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити виконану роботу.

Зміст договору підряду становлять права і обов`язки його сторін. Зокрема, підрядник зобов`язується виконати певну роботу, а замовник повинен надати завдання щодо її виконання, прийняти роботу та оплатити її.

В судовому засіданні було встановлено, що договір підряду був виконаний сторонами, будинок збудований та прийнятий в експлуатацію відповідно до акту № 246 від 24.06.1999 року, затвердженого рішенням виконкому Вінницької міської ради № 911 від 29.07.1999 року. Дані обставини визнали сторони договору підряду - ОСОБА_9 (про що сам зазначив в позовній заяві до Ленінського райсуду м. Вінниці від 18.03.2003 року) та ОСОБА_3 в даному судовому засіданні.

Крім того, ці обставини були встановлені рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 28.04.2005 року у справі про визнання права власності на новостворене майно і визнання недійсним договору дарування, яке набрало законної сили 29.05.2005 року. Слід зазначити, що ОСОБА_8, яка була притягнута до участі в справі в якості відповідача, в судовому засіданні повідомила, що дійсно всіма питаннями будівництва нового будинку та його документальним оформленням займався ОСОБА_9

Укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 договір також відповідає вимогам ст.ст. 153, 154 ЦК УРСР.

Враховуючи те, що дані обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, вони не потребують доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Рішення суду не оскаржувалось відповідачами ОСОБА_10 та ОСОБА_8, що підтверджується відміткою на копії рішення із зазначенням, що воно набрало законної сили 29.05.2005 року (через місяць з дня ухвалення рішення).

Таким чином, сама ОСОБА_8 не вважала свої права порушеними, погодилась із обставинами, встановленими в судовому рішенні, дала суду відповідні пояснення про те, що будівництвом будинку займався ОСОБА_9, тому у позивачів немає підстав стверджувати, що на момент укладення договору підряду та на момент ухвалення судом рішення були порушені їх права.

При обґрунтуванні позовних вимог щодо визнання договору недійсним позивачі та їх представник посилались на ст.ст. 45, 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Закон «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Так, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про практику в справах про визнання угод недійсними» стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

Разом з тим, в судовому засіданні позивачами не було доведено, що укладеним договором підряду порушені їх права.

Посилання на те, що цей договір суд використав як доказ і на його підставі і ухвалив рішення про визнання права власності за ОСОБА_9 на новостворений будинок, чим позбавив їх права власності, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалось, рішення набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось, і було ухвалене судом на підставі ряду досліджених доказів, про що зазначено в самому рішенні, а не лише на підставі договору підряду від 27.09.1993 року.

Також не є підставою для визнання недійсним договору підряду посилання представника позивачів на те, що він фактично не був виконаний сторонами, оскільки невиконання умов договору може бути підставою для його розірвання, а не визнання недійсним (п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про практику в справах про визнання угод недійсними»).

Протягом життя ні ОСОБА_9 ні ОСОБА_3 не пред`являли вимог щодо невиконання умов договору, щодо порушення будь-яким чином їх прав і обов`язків, а також прав і обов`язків інших осіб, тому твердження позивача ОСОБА_1 про те, що цим договором порушені житлові права позивача як малолітньої особи є лише припущенням.

До даних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст.ст. 353, 357 ЦК УРСР, Постанова Ради Міністрів УРСР від 26.12.1986 року № 1550 «Про затвердження Правил про договори підряду на капітальне будівництво», оскільки між ОСОБА_9 та МПМ «Ярина» не виникали правовідносини щодо капітального будівництва, зміст якого полягає в укладенні відповідного договору між спеціальними суб`єктами - двома організаціями.

Суд в ході судового розгляду сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню прав осіб, які беруть участь в справі. Суд також звертає увагу, що позивачами зазначено дві вимоги, які виключають одна одну щодо визнання договору недійсним та неукладеним. При цьому позивач позовні вимоги не змінював. Суд вважає, що вимога про визнання договору неукладеним в ході судового розгляду не доведена та не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Суд також враховує, що позов пред'явлено до фізичної особи ОСОБА_3, який виступав від імені МПМ «Ярина» і був директором підприємства. Також правонаступники сторони договору ОСОБА_9 були залучені лише в якості третіх осіб та позовні вимоги до них пред'являлись. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи всі обставини в їх сукупності, керуючись законом та внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді даної справи, приходить до висновку, що укладенням договору підряду від 27.09.1993 року між ОСОБА_9 та МПМ «Ярина» в особі ОСОБА_3 не були порушені права, свободи чи інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_10, не порушено вимог Закону, тому їх позов про визнання договору підряду недійсним та неукладеним задоволенню не підлягає.

В зв"язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачами витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

Керуючись ст.ст. 48, 153, 154, 332 ЦК УРСР в редакції 1993 року, Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України в редакції 2003 року, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Вінницької міської ради за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору підряду недійсним та неукладеним залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя