АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/1872/15 Головуючий І інстанції: Чередник В.Є.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі - Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2015 року по справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання,-

в с т а н о в и л а:

18 серпня 2014 року Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області звернулось до суду з позовом та просило стягнути з відповідача вартість навчання в сумі 99 984 грн. для зарахування коштів на рахунки загального фонду Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що ОСОБА_1 за направленням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області навчався в Національному університеті "Юридична академія України імені Ярослава Мудрого" за кошти державного бюджету. Відповідно до договору про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням від 01.09.2008 р. № 046 ОСОБА_1 зобов'язується після закінчення навчання прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. У зв'язку з тим, що після закінчення навчання ОСОБА_1 не прибув до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та не працевлаштувався.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2015 року у задоволенні позову Головному управлінню Пенсійного фонду України в Сумській області відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Сумській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що ОСОБА_1 навчався в Національному університеті "Юридична академія України імені Ярослава Мудрого" (бюджетна форма навчання) на денному факультеті № 10 (Підготовка кадрів для Пенсійного фонду України) з 01.09.2008 р. по 08.06.2013 p., що підтверджується листом вищого навчального закладу № 125-01-2952/993 від 04.11.2013 р.(а.с.3).

Як вбачається із матеріалів справи 01.09.2008 р. між Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого, відповідачем та позивачем був укладений договір про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням № 046 (а.с.6).

Відповідно до умов вказаного договору НЮАУ ім.. Ярослава Мудрого узяла на себе зобов'язання здійснити підготовку студента ОСОБА_1 за денною формою навчання на факультеті підготовки кадрів для Пенсійного фонду України за освітньо - кваліфікаційним рівнем за державним замовленням та за результатами державного розподілу молодих спеціалістів видати студенту направлення на роботу (п.2 Договору).

Позивач - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, взяв на себе зобов'язання після закінчення студентом навчання надати йому роботу відповідно до отриманої кваліфікації вищої освіти (п.3 Договору).

ОСОБА_1, у свою чергу, зобов'язався прибути після закінчення академії до Установи - позивача для працевлаштування та відпрацювання не менше як три роки згідно із державним замовленням з державним розподілом. У разі відмови працювати за призначенням ОСОБА_1 узяв на себе зобов'язання відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку (п.4 Договору).

Вказаний договір №046 від 01 вересня 2008 року був підписаний ректором вищого навчального закладу, начальником Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області та студентом ОСОБА_1 (а.с.6 зворот).

Відповідно до розподілення молодих спеціалістів, які закінчують НУ "Юридична академія України імені Ярослава Мудрого" в червні 2013 р., відповідач був направлений на роботу в якості працівника Пенсійного фонду України до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, з чим останній був згодним та на підтвердження згоди власноруч розписався в графі №12 "Розподілення" у пункті 66 (а.с.7 зворот).

Наказом від 08 червня 2013 року за №267-с ОСОБА_1 було відраховано з університету у зв'язку із закінченням навчання та видано диплом магістра з відзнакою НОМЕР_1 (а.с.3).

Відповідач, отримавши диплом і направлення щодо працевлаштування, у визначений термін до роботи за призначенням не приступив, вартість навчання не відшкодував.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що порядок відшкодування вартості навчання, включаючи порядок визначення розміру такого відшкодування, договором не визначено. Натомість, договір містить банкетну норму, яка для вирішення питання відсилає до законодавства України. З посиланням на той факт, що матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу направлення на роботу із зазначенням терміну прибуття на працевлаштування, як того вимагає п. 20 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, як і доказів вручення останньому листів позивача (№ 11576/12- 16 від 27.06.2013 р., № 8166/07.1-38-01 від 06.09.2013 р.) про необхідність прибути відповідачу на працевлаштування. Крім того, відповідні листи направлені на адресу: 41100, АДРЕСА_1, тоді як відповідач зареєстрований та проживає за адресою: 61002, АДРЕСА_2, а також на той факт, що на момент укладення договору про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням від 01 серпня 2014 року №46 Порядок визначення вартості навчання у разі відмови працювати за призначенням відсутній, суд дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог, що суду не надано і не може бути надано таких доказів з огляду на відсутність законодавчо закріпленого "Порядку визначення вартості навчання у разі порушення угоди про працевлаштування. Крім того, суд прийняв до уваги, що зі змісту договору про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням від 01.08.2014 р. № 046 вбачається, що останній укладений відповідно до ст. 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17.01.2002 р. № 2984-ІІ1, згідно з якою випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Відповідно до п. З Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 р. № 1556-VII визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про вищу освіту" від 17.01.2002 р. № 2984-ІН.

Закон України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 р. не передбачає обов'язкового працевлаштування на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Натомість, згідно ст. 64 відповідного Закону України Держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками і вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки дійшов його суд без повного і всебічного з'ясування фактичних обставин справи, прав та обов'язків сторін у правовідносинах, що виникли між ними на підставі укладеного договору №046 від 01 вересня 2008 року, та належної правової оцінки доказів, наявних у справі.

Отже, розглядаючи спір, суд встановив фактичні обставини справи, але правовідносинам, що виникли на підставі договору, надав невірну правову оцінку.

За положеннями ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підписавши договір від 01 вересня 2008 року (а.с.6), відповідач ОСОБА_1 узяв на себе зобов'язання, передбачені п. 4 вказаного договору, який є чинним.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, як це передбачається нормою ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, як передбачається п. 4 ст. 611 ЦК України, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У даному випадку відповідач порушив умови угоди, укладеної між НЮАУ ім.. Ярослава Мудрого, головним управлінням та відповідачем від 01.09.2008 року №046, згідно з якою ОСОБА_1 зобов'язується після закінчення навчання прибути на місце направлення і відпрацювання не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку.

Як передбачається ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року №1060, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17.01.2002 № 2984-ІІІ (дійсним на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.

Згідно п. 1 Указу Президента України "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" від 23.01.1996 р. № 77/96 (із змінами і доповненнями, внесеними Указом Президента України від 16.05.1996 р. № 42), вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням.

Особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання (п. 2 Указу № 77/96).

Пунктом 4 Порядку № 992 передбачено, що керівники вищих навчальних закладів після врахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою: гідно з додатком № 1. Відповідно до пункту 6, згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко володіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад - забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою.

Вступаючи на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа - абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності відпрацювання певного строку після закінчення навчання, а тому, у випадку неприйнятності місця майбутньої роботи, має законну можливість відмовитися від укладення та підписання даної угоди.

Головне управління виконало умови договору та запропонувало роботу відповідно до отриманої кваліфікації вищої освіти. Листами від 27.06.2013 та від 06.09.2013 Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі та головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повідомляли ОСОБА_1 про наявність вакантних посад та запрошували з'явитися до управління. Як умовами договору, так і актами чинного законодавства передбачено обов'язок відпрацювати в органах пенсійного фонду протягом 3-х років після закінчення навчання, що і є належним виконанням умов договору.

Таким чином, відпрацювання за направленням не є примусом до праці.

Відповідно до пункту 14 Порядку № 992 у разі неприбуття молодого фахівця направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначення випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Методика ж розрахунку вартості навчання врегульована підзаконними нормативно - правовими актами, зокрема Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України "Про затвердження порядків надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами" від 23.07.2010 № 736/902/758, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 30 листопада 2010 року №1196/18491. З урахуванням наведеного, довідка розрахунок та кошторис витрат на підготовку студента за денною формою навчання є належним доказом так як містить вичерпну інформацію щодо предмета доказування.

Розрахунок вартості навчання відповідача ОСОБА_1 - випускника 2013 року денного відділення Національної юридичної академії України ім.. Ярослава Мудрого (а.с.9-10) є належним та допустимим, у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, доказом сумніву щодо його правильності у судової колегії не викликає.

Застосування судом першої інстанції Закону України "Про вищу освіту" від 01 липня 2014 року не погоджується з вимогами ст. 5 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З урахуванням особливості і характеру спірних правовідносин, фактичних обставин справи, судова колегія вважає, що підставами виникнення цивільних прав і обов'язків у даному конкретному спорі є договір від 01 вересня 2008 року, обов'язок щодо відпрацювання за направленням у ОСОБА_1 виник саме з моменту укладення вказаного договору.

Неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, як і неправильне застосування норм матеріального права, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підлягають задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити, оскільки ОСОБА_1 в порушення вимог ст. ст. 610, 611 ЦК України взяті на себе зобов'язання за договором від 01 вересня 2008 року не виконано, збитки не відшкодовано.

У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача стягнути судові витрати в дохід держави.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на рахунки загального фонду Державного бюджету України вартість навчання у Вищому навчальному закладі у розмірі 99984 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір:

- за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 999 грн. 84 коп.;

- за апеляційний розгляд справи 499 грн. 60 коп..

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -