Справа №2-1533/11
Провадження №2/463/4/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи Львівська міська рада, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності на добудову до квартири АДРЕСА_1 площею 13,1 кв.м., а відтак загальною площею усієї квартири після реконструкції 55,8 кв.м. відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації № 370 від 25.05.2009р. за ОСОБА_1 та ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що вони являються співвласниками будинку НОМЕР_1, який знаходиться у АДРЕСА_1 та впродовж трьох років здійснюють узаконення самовільної добудови до квартири НОМЕР_2 цього будинку. Проте, їх сусіди - відповідачі у справі, не погоджуються із правомірністю здійсненої добудови, вважаючи при цьому, що на вказаній земельній ділянці повинен існувати заїзд до будинку, з приводу чого на розгляді Личаківського районного суду м. Львова перебував спір про знесення такого будівництва. Земельна ділянка, на якій здійснено таке будівництво, належить громаді м. Львова, і не перебувала у власності або користуванні відповідачів. Враховуючи, що самочинне будівництво здійснено у відповідності з вимогами державно-будівельних норм та не порушує прав та інтересів інших осіб, з огляду на можливість узаконення такого будівництва в судовому порядку, через наявність заперечень з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_8, просять визнати право власності на квартиру після реконструкції в цілому судовим рішенням, з приводу чого пред'явили згаданий позов.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, а також її повноважний представник ОСОБА_2, який одночасно представляє інтереси позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, крім вищенаведеного, додатково пояснили, що саме через заперечення відповідачів, самочинне будівництво неможливо узаконити в позасудовому порядку, хоча органи місцевого самоврядування визнали це будівництво таким, що відповідає вимогам державно-будівельних норм, з приводу чого, між ЛМР в особі ЛРА ЛМР та ОСОБА_1 укладено угоду № 14 від 17.03.2009р. про погодження самочинного будівництва. Також отримано аналогічне розпорядження ЛРА ЛМР від 25.05.2009р. № 370 про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції, яке на даний час є чинним і підтверджує відсутність порушень правил містобудівної діяльності, а демонтаж проведеної реконструкції призведе до порушення цілісності всього будинку. Разом з тим, земельна ділянка, на якій проведена така реконструкція, в 1956р. виділена позивачам для обслуговування їх будинку. За наявності судового спору про демонтаж самочинного будівництва, де позивачами виступали ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ЛМР на їх усне звернення відмовила в узаконенні проведеної реконструкції, і тому вважають, що їх права підлягають захисту в судовому порядку, у спосіб визнання за ними права власності. Тому, позов просять задовольнити.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Попередньо, скерували до суду заяву, в якій справу просять слухати у їх відсутності, а позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в останнє судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Попередньо, відповідач ОСОБА_7 скерував до суду письмові заперечення проти позовних вимог. Так, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.06.1998р. зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відновити раніше існуючий заїзд до будинку НОМЕР_3 і не чинити перешкод у користуванні цим заїздом. В свою чергу, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, всупереч такому рішенню, здійснили добудову на земельній ділянці, яка слугувала заїздом до будинку, чим порушили їх права, і це при тому, що земельна ділянка, на якій здійснена така добудова, їм не виділялась. В розумінні актів цивільного законодавства, таке будівництво є самочинним, а відтак, позивачі не вправі набути права власності на нього. Крім того, ними не отримано дозволу на ведення будівельних робіт та не прийнято його до експлуатації, що також виключає можливість визнання права власності. Тому, в задоволенні позову просить відмовити. За погодженням з учасниками процесу, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Представник третьої особи - ЛМР ОСОБА_3 проти обґрунтованості позову заперечив. Вказав, що позивачам не виділялась земельна ділянка для здійснення будівництва, внаслідок чого вони не можуть набути права власності на нього. Крім того, сам позов пред'явлено до неналежних відповідачів, оскільки власником земельної ділянки є органи місцевого самоврядування, і саме міська рада є належним відповідачем у даній справі, проте в позасудовому порядку позивачі не звертались до ЛМР з цим питанням, хоча їх було зобов'язано вирішити питання землекористування. Відтак, здійснивши будівництво на земельній ділянці, яка позивачам не виділялась, останні не є власниками цього майна, а є власниками лише будівельних матеріалів, що в свою чергу, виключає можливість задоволення позовних вимог, про що і просить суд ухвалити рішення.

Треті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності, проти чого не заперечили учасники процесу.

Заслухавши пояснення позивача та їх представника, з'ясувавши позиції відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право власності на квартиру від 19.04.1995р. (а.с.33 т.1). Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 являються співвласниками квартири НОМЕР_4 цього будинку, що також стверджується копією відповідного свідоцтва від 19.04.1994р. (а.с.34 т.1). Квартира АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності від 11.11.1993р. (а.с.2 т.1), належить, в тому числі, відповідачам.

До будинку, в якому проживають позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 здійснили добудову. 17.03.2009р. між ЛМР в особі ЛРА ЛМР та ОСОБА_1 укладено угоду про погодження самочинного будівництва (а.с.185 т.1), а 25.05.2009р., ЛРА ЛМР видала розпорядження № 370 Про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 з добудовою (а.с.186 т.1).

За змістом частини першої ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Під час розгляду цивільної справи 6-135цс14, ВСУ сформулював правову позицію від 05.11.2014р., в якій зокрема зазначив, що вирішуючи питання про законність набуття права власності на об'єкти нерухомого майна, за положенням ст. 376 ЦК України треба враховувати те, що право власності на нерухоме майно може бути визнано за особою лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про містобудівну діяльність».

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

На основі аналізу цих та інших правових норм, які регулюють відносини у сфері містобудівної діяльності, в постанові від 28.01.2015р., прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-225цс14, ВСУ зробив правові висновки, в яких роз'яснив, що до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Суд, установивши, що відповідачі здійснювали реконструкцію об'єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, яка не була їм надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за відповідачами права власності на спірні об'єкти нерухомості відповідно до положень статті 331 та частини третьої статті 376 ЦК України.

В п. 4 Постанови № 6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» Пленум ВССУ надав роз'яснення, згідно з якими, будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК України, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка позивачам не виділялась для проведення забудови. Рішення компетентного органу з цього приводу відсутнє, і як слідує з пояснень сторони позивачів, з письмовим зверненням про надання їм земельної ділянки під забудову вони не звертались.

Згідно листа Управління Держкомзему у м. Львові від 15.10.2009р. (а.с.68 т.1), інформація щодо оформлення ОСОБА_1 документів на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в управлінні відсутня.

За таких обставин справи, як про це зазначив ВСУ, положення ст. ст. 331, 376 ч. 3 ЦК України застосовані бути не можуть, що виключає можливість визнання за позивачами права власності, і як наслідок, виключає можливість задоволення позову.

Наявність позитивних висновків компетентних органів та згоди інших співвласників будинку (а.с.115, 120, 126, 127, 128 т.1), а також позитивного звіту, складеного під час проведення обстеження будинку АДРЕСА_1 після реконструкції квартири АДРЕСА_1 не спростовує висновків суду, оскільки, як наголосив ВСУ, не відповідність будівництва вимогам ДБН є підставою для визнання права власності на нього, а відведення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно є єдиною підставою для задоволення позову, чого в даній справі не встановлено.

Аналогічно, не спростовує висновків суду ухвала Львівської міської ради народних депутатів від 23.11.1995р. № 262 (а.с.26 т.1) та рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 23.02.1954р. (а.с.30 т.1), оскільки такими рішеннями земельна ділянка не надавалась позивачам під уже збудоване нерухоме майно, а лише надавалась в користування всім співвласникам будинку для його обслуговування.

Враховуючи вищенаведене, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 10,60,61,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 316, 317, 328, 331, 376 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи Львівська міська рада, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності за ОСОБА_1, ОСОБА_4 на добудову до квартири АДРЕСА_1 площею 13,1 кв.м., а відтак загальною площею усієї квартири після реконструкції 55,8 кв.м. відповідно до Розпорядження Личаківської районної адміністрації № 370 від 25.05.2009 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.