Справа № 522/300/14-ц
Провадження № 2/522/1125/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем УКРАЇНИ

«15» липня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності, за участі третьої особи ОСОБА_5, ОСОБА_6,

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із вказаним позовом, за уточненими позовними вимогами просили поновити строк на звернення до суду із позовними вимогами, визнати договір дарування 3/8 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 М,М., ОСОБА_3, удаваним; визнати укладеним договір купівлі-продажу 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 М,М., ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2; визнати право власності на 1/8 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 67,8 кв.м., за ОСОБА_3; визнати право власності на 1/8 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 67,8 кв.м., за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого 30.01.2007 року. В обґрунтування позову посилались на наступне. ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є співвласниками АДРЕСА_5 на підставі договору дарування від 18.08.2005 року, за яким ними разом із ОСОБА_7 набуто 3/8 частин вказаної квартири на підставі договору дарування, укладеного із ОСОБА_4. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2010 року по справі №2- 4187/10 договір між позивачами та ОСОБА_4 визнано недійсним. На підставі зазначеного рішення суду державну реєстрацію прав на нерухоме майно позивачів було скасовано, при цьому, ОСОБА_2 не змогла реалізувати своє право на спадкування частини спірного майна після смерті ОСОБА_3 Позивачі стверджують, що вони є добросовісними набувачами, втім, насправді уклали договір купівлі-продажу, про що свідчить розписка ОСОБА_4 про одержання ним грошових коштів за продаж спірної частини квартири. Враховуючи зазначене, позивачі змушені звернутись до суду із вказаним позовом за захистом своїх прав.

В судове засідання зявилась ОСОБА_2, яка є представником ОСОБА_3, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

В судове засідання зявився представник позивачки, позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Третя особа - ОСОБА_6 в судове засідання зявилась, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їхню необґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився неодноразово, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, відповідно до раніше поданої заяви просив розглядати справу за його відсутності.

Інші учасники по справі в судове засідання не зявились, про місце, час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних обставин.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 18 серпня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4, з однієї сторони, та ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_3, з іншої, позивачі прийняли в дар 3/8 частин квартири АДРЕСА_6.

Зазначений договір дарування посвідчено нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, за реєстровим №6-1259.

Щодо вимог про удаваність правочину.

Позивачі стверджують, що вказаний договір дарування є удаваним, насправді сторони уклали договір купівлі-продажу.

В обґрунтування вимог про визнання договору дарування удаваним позивачі посилаються на розписку ОСОБА_4 про одержання ним грошових коштів за продаж спірної частини квартири.

Так, відповідно до представленої копії розписки від 18 серпня 2005 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6204,0 гривень в рахунок оплати за продаж 3/8 частин квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі ст.285 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Втім, оспорюваний в цьому провадженні договір вже був визнаний судом недійсним з інших правових підстав в іншому судовому провадженні. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2010 року у справі № 2-4187/10 за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 арії Мефодіївни, третя особа КП „ОМБТІ та РОН, про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та угод недійсними позовні вимоги задоволено частково. Судом визнано недійсним свідоцтво про право власності на кв.№ 2 по вул. Дідріхсона, 23 у м. Одесі, видане 14.03.2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, серії ЯЯЯ № 070310, на імя ОСОБА_9; визнано недійсним договір дарування від 18.05.2005 року 1/2 частину квартири під № 2 по вул. Дідріхсона, 23 в м. Одесі, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06.12.2005 року 1/2 частину квартири під № 2 по вул.Дідріхсона, 23 в м. Одесі, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5; визнано недійсним договір дарування, укладений 18.08.2005 року щодо 3/8 частин квартири під № 2 по вул. Дідріхсона, 23 в м. Одесі між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_11 (а.с. 35-37).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2011 року апеляційну скаргу на зазначене рішення залишено без розгляду. Отже, рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 18 грудня 2010 року в справі №2-4187/10 на час постановлення цього рішення не оскаржено, не скасовано та є таким, що набрало законної сили.

За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, зазначене рішення суду від 18 грудня 2010 року згідно з вимогами ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи разом з усіма висновками, яких суд дійшов під час розгляду зазначеного спору, у звязку з чим такі обставини повторному встановленню в цьому процесі не підлягають.

За наведених обставин суд не вправі повторно вирішувати питання про недійсність цих правочинів, а так само як й про інший статус спірного договору, оскільки за умови встановлення недійсності як первинного правовстановлюючого документу, виданого щодо спірної квартири, свідоцтва про право власності на АДРЕСА_7, так і зазначеного договору дарування, не мають правового сенсу.

За правилом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В цьому провадженні позивачі просять визнати вказаний договір дарування удаваним. За правилом статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто в разі встановлення підстав вважати правочин удаваним, в законі передбачено інші правові наслідки недійсності, ніж це передбачено в частині 1 статті 216 ЦК України. Останнє передбачає, що позивачі, по суті, просять змінити наведене рішення суду від 28 грудня 2010 року, зробивши інші висновки, що є неприпустимим.

За наведених обставин вимога позивачів про визнання договору дарування 3/8 частин квартири АДРЕСА_1, вже визнаного судом недійсним, з інших правових підстав визнання його удаваним, є необґрунтованою належним чином та такою, у задоволенні якої необхідно відмовити.

Щодо оцінки добросовісності набувачів позивачів по справі.

Суд не вправі визнавати добросовісною поведінку набувачів, якими за їхнім же твердженням було укладено удаваний, тобто неправомірний правочин, яким мало на меті приховано інший правочин, який сторони насправді мали на увазі.

Судом оцінюється не на користь позивачів той факт, що спірна частина квартири була неодноразово відчужувалася за різними договорами інших осіб протягом стислого періоду часу.

Так, згідно зі свідоцтвом про право власності від 14 березня 2005 року квартира під №2 по вул.Дідріхсона, 23 в м.Одесі, що склалася з трьох жилих кімнат, жилою площею 50,9 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., набута у власність ОСОБА_9, яка в цій квартирі зареєстрована не була. Зазначене свідоцтво видане на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 лютого 2005 року №316.

В подальшому, за спливом двох місяців, за договором дарування від 18 травня 2005 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_4 ? частину квартири №2 по вул.Дідріхсона, 23 в м.Одесі.

У подальшому за спливом лише трьохмісячного строку 18 серпня 2005 року ОСОБА_4 подарував 3/8 частин квартири АДРЕСА_8 позивачам та згодом померлому ОСОБА_3

Таким чином, протягом піврічного строку зазначена спірна частина квартири змінила своїх власників тричі, протиправно вибувши з комунальної власності, що свідчить про формальність укладених договорів з метою передачі спірного майна іншим особам.

Суд дійшов висновку, що численними змінами власників правові попередники позивачів у правах на спірну квартиру намагалися створити уявлення правомірності прав на неї, а також штучно намагалися створити уявлення про нібито добросовісність останніх набувачів спірного майна.

Істотним для розгляду цієї справи є те, що третю особу ОСОБА_6 виселено зі спірної квартири 23.08.2005 року. При цьому, позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є колишнім подружжям. Наведене свідчить про те, що позивачі були обізнані або мали достатньо підстав сумніватися в правомірності набуття права на спірну квартиру. А наявність майна іншої особи в набутій квартирі є достатнім свідченням прав такої особи на відчужувану квартиру.

Втім, позивачі зі всіх встановлених судом обставин мали можливість та зобовязані бути знати про неправомірність набуття права власності на спірну квартиру як зі сторони ОСОБА_9, так й ними. Останні висновки позбавляють позивачів підстав посилатися на добросовісність набуття ними прав на спірне майно.

Щодо статусу третьої особи ОСОБА_6

Як слідує з рішення апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року у справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_12, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_5, про виселення з житлового приміщення та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про виселення та вселення, спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади в особі Одеської міської ради.

Зазначеним рішенням апеляційної інстанції згідно рішення виконкому Центральної райради народних депутатів № 170 від 7 квітня 1989 року встановлено, що ОСОБА_13 на склад сім'ї дві особи (їй та дочці ОСОБА_6О.), для тимчасового проживання, до підходу черги на отримання жилого приміщення, із пропискою за попереднім місцем проживання в однокімнатній квартирі, площею 10 кв.м. окремої квартири АДРЕСА_9, надано іншу одну кімнату, площею 19,48 кв.м., в квартирі під № 2 в цьому ж будинку, що визнаний в цілому ветхим рішенням виконкому № 826 від 14 липня 1978 року.

Після смерті своєї матері ОСОБА_6, яка не була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, особовий рахунок в житлово-експлуатаційній організації на себе не переоформила, проте, право користування кімнатою 19,48 кв.м. у зазначеній квартирі не втратила.

Зазначене рішення апеляційного суду сторонами не оскаржувалось, набрало законно сили, а, отже, це рішення має преюдиційне значення для розгляду цієї справи разом з усіма висновками, яких суд дійшов під час розгляду зазначеного спору, у звязку з чим такі обставини повторному встановленню в цьому провадженні не підлягають.

Таким чином, ОСОБА_6 визнана судом в якості належного та правомірного користувача житловим приміщенням у вказаній квартирі, що є предметом цього спору, згідно з цим судовим рішенням ОСОБА_6 вселено до житлової кімнати в цій квартирі, а також встановлено, що її було виселено з цього житла протиправно за відсутності будь-яких правових підстав та самовільно.

За правилом ст.ст. 395, 396 ЦК України речовими правами на чуже майно є: право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таким чином, в розумінні цивільного закону ОСОБА_6 є титульним володільцем спірної квартири, яка перебувала у її правомірному володінні та користуванні зі згоди власника територіальної громади м. Одеси в особі її уповноважених органів. З огляду на це ОСОБА_6 має право на захист свого права та законного інтересу нарівні з власником.

Враховуючи, що ОСОБА_6 без законних підстав, самовільно та в результаті самоправних дій було виселено з наданої їй у користування житлової кімнати спірної квартири, суд констатує, що це майно вибуло з володіння титульного володільця поза його волею, а тому наявні підстави для витребування майна від позивачів, які, при цьому, не вправі посилатись на добросовісність набуття спірного майна.

Наведені висновку свідчать, позивачі не набули право вимоги за ст. 330 ЦК України, оскільки від них спірне майно може бути витребуване як власником, так і титульним володільцем в силу положень ст.388 ЦК України.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Всупереч вимогам наведеної норми первинний формальний набувач спірної квартири у власність ОСОБА_12 набула право власності на спірну квартиру не за відплатним договором, а безоплатно отримавши свідоцтво про право власності, яке в подальшому було скасоване, оскільки іншим судом встановлено відсутність достатніх правових підстав для цього.

Наведена обставина, а також той факт, що оспорюваний договір, на підставі якого ОСОБА_4 оформив дарування спірної квартири позивачам, визнаний іншим судовим рішенням недійсним, виключають правову можливість задоволення вимоги про визнання права власності на спірну частину квартиру за позивачами.

За частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

За правилом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлені під час розгляду справи обставини свідчать про те, що позивачі та їх правові попередники не набули правомірно та обґрунтовано права на квартиру, що є предметом цього спору. Виявлені факти свідчать, що позивачі не можуть посилатися на добросовісність своєї поведінки під час набуття прав на це майно, оскільки зі всіх обставин повинні були сумніватися в наявності прав на відчуження спірного майна у попередніх відчужувавів. При цьому, висновки, яких дійшли суди під час розгляду справ з приводу прав на спірне майно, мають наперед визначене значення для цього суду та сторін, а тому є обовязковим для цього суду повною мірою також.

Таким чином, враховуючи, що позивачами не доведені ті обставини, на які вона посилається у якості підстави позову, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на їхню цілковиту необґрунтованість.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 13, 15, 16, 330, 388 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 16, 60, 61, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

15.07.2015