Справа № 357/8911/15-ц Головуючий у І інстанції Голуб А. В.
Провадження № 22-ц/780/5940/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 26.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка М.А., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи його тим, що 29.10.2014 року ОСОБА_2 взяв у позивача у борг гроші в розмірі 20000,00 грн., які зобовязувався повернути протягом 4-х місяців. Позивач вказував на те, що на підтвердження укладення договору позики грошових коштів відповідач склав письмову розписку від 29.10.2014 року. Однак до даного часу відповідач йому вищевказаний борг не повернув. У звязку з цим просив в судовому порядку стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 20000,00 грн. та сплачений ним судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 20000,00 грн. боргу та 243,60 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що матеріали справи не містять допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов заявлений правомірно, оскільки при укладені у письмовій формі договору позики 29.10.2014 року сторони погодили між собою його умови, відповідач не виконав взяте на себе грошове зобовязання, а тому повинний повернути кошти отримані в борг, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві, доведені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного ОСОБА_1 України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою в тому числі для всіх судів України при застосуванні зазначених норм права у подібних правовідносинах, дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 29.10.2014 року складеної відповідачем ОСОБА_2, останній зобовязувався віддати борг в розмірі 20000,00 гривень протягом 4-х місяців ОСОБА_3.

Встановлено, що 02.04.2015 року до Білоцерківського МВ (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУМВС України в Київській області з письмовою заявою звернувся гр. ОСОБА_3, в якій останній просив прийняти міри до гр. ОСОБА_2, який в кінці жовтня 2014 року взяв в борг 20000,00 грн. написавши відповідну розписку та станом на 02.04.2015 року борг не повернув. Наведене підтверджується копією висновку по заяві гр-на ОСОБА_3 від 09.04.2015 року складеного дільничним інспектором 2-го МВМ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області лейтенантом міліції ОСОБА_4, поясненнями учасників процесу. З копії вказаного висновку вбачається, що в ході проведеної перевірки встановлено, що гр-н ОСОБА_3 являється фізичною особою підприємцем та займається перевезенням вантажів Нова пошта. До 09.12.2014 року гр-н ОСОБА_2 працював водієм на даному підприємстві та 29.10.2014 року останній потрапив в ДТП під час перевезення вантажу, після чого він зателефонував до гр-на ОСОБА_3 та попросив в борг 20000 грн. для відшкодування матеріальної шкоди за ДТП і написав відповідну розписку. При спілкуванні по телефону НОМЕР_1 з гр-ном ОСОБА_2 останній повідомив, що відмовляється від розмови з працівниками міліції та давати будь-які пояснення по даному факту. У висновку вказано, що ОСОБА_4 перевірку по заяві гр-на ОСОБА_3 вважає закінченою, а гр-ну ОСОБА_3 з приводу повернення боргу рекомендовано звернутись до суду.

Таким чином наявний в матеріалах справи оригінал розписки на підтвердження укладеного договору позики, містить зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 визначену суму грошей, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов'язання, передбаченого ч. 1 ст. 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вказаної грошової суми.

З урахуванням наведеного, суд дійшов вірного висновку, що позов заявлений правомірно, оскільки при укладені у письмовій формі договору позики 29.10.2014 року сторони погодили між собою його умови, відповідач не виконав взяте на себе грошове зобовязання, а тому повинний нести відповідальність відповідно до закону, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві, доведені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики, а саме факт передачі грошових коштів, не заслуговують на увагу оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, а також спростовуються оригіналом розписки та поясненнями позивача, який в апеляційній інстанції зазначив, що він передав відповідачу 20000,00грн, які були по двісті гривень у двох пачках.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що розписка була написана у звязку з наявним у нього зобовязанням по відшкодуванню шкоди спричиненої ДТП, у звязку з цим відсутні підстави для стягнення з нього коштів є безпідставними та спростовуються положеннями ст. 604 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

На підставі викладеного та керуючись ст.. ст. 209, 218, 303, 307-308, 313-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: