АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/825/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 7,47 Хорошун О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПодороги В. М.
суддівБородійчука В. Г. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Канівської міської ради про захист права власності громадянина на землю, усунення порушення його прав та зустрічним позовом ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_6, управління Держземагенства у Канівському районі, Канівської міської ради, Канівської державної нотаріальної контори про визнання державного акту недійсним на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

02 квітня 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, Канівської міської ради про захист права власності громадянина на землю, усунення порушення його прав.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, котре залишилось після смерті ОСОБА_10, має у власності 73/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку біля будинку площею 448 кв.м. із загального розміру наявної присадибної земельної ділянки площею 879 кв.м.

11 липня 2006 року Канівською міською радою на її ім'я видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 448 кв.м., який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_7 є власником 27/100 частин цього ж будинку.

Зазначала, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 18 березня 2013 року по справі 322ц-793/946/2013, частково припинено її право власності на частину земельної ділянки на якій розміщено житлові кімнати будинку, що належать ОСОБА_7, але без визнання за ОСОБА_7 права власності на цю землю.

Відповідно до вказаного державного акта та рішення Апеляційного суду Черкаської області, її земельна ділянка має точний розмір площею 438,3 кв.м.

В кінці 2013 року її право власності на землю було грубо порушено відповідачем ОСОБА_7, який по факту, не маючи законних підстав, у вигляді права власності на землю або права на оренду землі, всупереч ст. 81 ЗК України, користується суміжною з її земельною ділянкою.

Порушення її права власності на земельну ділянку з боку відповідача ОСОБА_7 полягає у тому, що він приблизно у листопаді 2013 року самоправно, без законних підстав, ігноруючи її право власності, порушивши межу її земельної ділянки, незаконно захопив приблизно 180 кв.м. її землі, котру незаконно утримує у своєму володінні та користуванні, приєднав її приватну землю до

ділянки, якою він фактично користується та обгородив огорожею (парканом), унеможлививши у такий протиправний спосіб для неї здійснення правомочностей володіння, користування та розпорядження її землею.

Звернення до відповідача ОСОБА_7 з пропозицією прибрати огорожу (паркан), та добровільно повернути їй незаконно захоплені ним 180 кв.м. землі, він ігнорує, землю їй не повернув, огорожу не демонтував, землю незаконно використовує у власних інтересах. Вартість протиправно вилученої у неї відповідачем ОСОБА_7 землі в кількості 180 кв. м. за оцінкою, наведеною у свідоцтві про право на спадщину від 17 січня 2006 року, складає 3733 грн. 37 коп.

Факт захоплення ОСОБА_7 частини її земельної ділянки, та факт встановлення огорожі (паркану), яка перешкоджає їй доступ до цієї землі, представником ОСОБА_7- ОСОБА_9 та членами комісії не заперечувалися і не спростовувалися.

Згідно протоколу № 70 засідання комісії по вирішенню земельних спорів при виконкомі Канівської міської ради від 18 лютого 2014 року спір вирішити не вдалося, їй було рекомендовано для усунення перешкод для вільного доступу до її

земельної ділянки, звернутися до суду.

Уточнивши та доповнивши позовні вимоги, остаточно просила ухвалити судове рішення, яким в порядку усунення будь-яких порушень права на землю та, зокрема, в порядку захисту її права приватної власності на землю, встановленого «Державним актом на право власності на земельну ділянку» серії НОМЕР_2 від 11 липня 2006 року та свідоцтвами про право власності на землю від 13 листопада 2014 року за індексними номерами НОМЕР_3 на 0.0435 га. та НОМЕР_4 на 0.0013 га., разом на 448 кв.м., котра розташована навколо 73/100 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, витребувати з незаконного володіння і користування у відповідача Канівської міської ради та у відповідача ОСОБА_7 на ту частину її приватної земельної ділянки, площею 180 кв.м., котру відповідач ОСОБА_7 у листопаді 2013 року самоправно захопив, а також звільнити землю від незаконної огорожі (паркану) і передати вказану землю їй для відновлення її права власності на землю, в кордонах встановлених кадастровим планом та схемами меж земельної ділянки, тобто відновити стан цієї земельної ділянки, який існував до порушення права відповідачем ОСОБА_7

Судові витрати по справі покласти на відповідача ОСОБА_7

22 травня 2014 року представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_9 подав зустрічний позов до ОСОБА_6, управління Держземагенства у Канівському районі, Канівської міської ради, Канівської державної нотаріальної контори про визнання державного акту недійсним на право власності на земельну ділянку.

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 18 березня 2013 року встановлено обставини набуття права власності, на земельну ділянку ОСОБА_6, встановлено припинення права власності на частину земельної ділянки, котра набута в порядку спадкування і встановлено повністю всю хронологію набуття права на будинковолодіння позивачем та відповідачем за первісним позовом.

Зазначене рішення спростовує всі обставини на які вказує ОСОБА_6

При розгляді справи про припинення права власності на частину земельної ділянки ставилося питання про скасування правоустановчого документа (державного акту). Проте законом не передбачено скасування правоустановчого Документа при частковому припинення права власності, а державний акт можливо визнати недійсним враховуючи положення ст. 155 ЗК України.

ОСОБА_6 не провела реєстрацію зміни права власності на земельну ділянку і на даний час в первісному позові посилається на документ, який фактично суперечить зазначеному рішенню. Враховуючи те, що вищевказаним рішенням Апеляційного суду Черкаської області, також визнано право користування на земельну ділянку на якій розміщено житлові кімнати 1-1 площею .5,3 кв.м. та. 1-5 площею 4,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1, тому такий державний акт суперечить правам ОСОБА_7

Так як органом місцевого самоврядування видано акт, яким порушуються права особи щодо користування земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК. України).

Станом на 2004 рік (рік видачі державного акту ОСОБА_10). не було припинено право часткової власності на будинковолодіння і до цього часу не припинено право часткової власності.

Збільшивши свої позовні вимоги остаточно просив суд винести рішення, яким: визнати частково недійсним рішення Канівської міської ради 22-15 від 10 червня 2004 року в частині передачі у власність ОСОБА_10 земельну ділянку площею 448 кв.м. по АДРЕСА_1.

Визнати, недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 20 липня 2004 року виданого ОСОБА_11

Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 січня 2014 року виданого державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі №1-161 в частині визнання за ОСОБА_6 права на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 448 кв.м. в межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_1, яка була надана померлій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і. споруд та належить їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6, виданого Канівською міською радою 20 липня 2004 року.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 11 липня 2006 року виданого на відповідача ОСОБА_6

В позові ОСОБА_6 відмовити повністю.

Судові витрати, які понесені ОСОБА_7 по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу стягнути з ОСОБА_6

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку.

Вважає, що зазначене рішення постановлено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд також не врахував, що всі учасники судового розгляду, крім представника ОСОБА_7 не заперечували про факт порушення її прав та підтримали її позовні вимоги.

Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2015 року.

Вважає дане рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині його зустрічної позовної заяви.

Просив ухвалити нове рішення, яким рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 залишити без змін, а в частині позовних вимог ОСОБА_7 задовольнити повністю.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Із змісту ч. 2 ст. 158 Земельного, кодексу, України вбачається, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 суд першої інстанції, керувався тим, що всебічно досліджені ним усі обставини справи та письмові докази, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позовні вимоги, як первісного, так і зустрічного позову недоведені.

Із такими висновками суду погоджується і судова колегія з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії технічного паспорту, сторонам на праві спільної часткової власності належить будинковолодіння АДРЕСА_1, а саме ОСОБА_7 є власником 27/100 домоволодіння, а ОСОБА_6 є власником 73/100 домоволодіння від загальної площі будинковолодіння з наявними присадибними земельними ділянками площею 600 кв.м. та 448 кв.м. згідно рішень Канівської міської ради №814 від 13 листопада 1954 р. та № 22-15 від 10 червня 2004 р. (т.1 а.с.68-75).

Відповідно до рішення Канівської міської ради № 22-15 від 10 червня 2004 року ОСОБА_10 (мати сторін) отримала безоплатно у власність земельну ділянку, площею 448 кв.м. по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т.1 а.с. 163-164) на підставі якого ОСОБА_10 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (т.1 а.с. 163-164, 166).

Виходячи з норм ст. 116 ЗК рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З протоколу комісії по вирішенню земельних спорів від 11 березня 2004 року, який міститься в технічній документації, по підготовці Державного акту на право приватної власності на землю площею 448 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (т.2.а.с.2-28). вбачається, що плани земельних ділянок, виконані Канівським міським відділом Державного земельного кадастру, відповідають фактичним землекористуванням, а відмова гр. ОСОБА_7 від погодження межі землекористування з гр. ОСОБА_10 є безпідставною (т.2 а.с. 10-11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2006 року cepії ВСО № 204239 зареєстрованого, державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори в реєстрі №1-161, спадкоємцем майна, яке складається із земельної ділянки площею 448 кв.м. по АДРЕСА_1, яка була надана померлій ОСОБА_10, для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд і належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_6, виданого Канівською міською радою 20 липня 2004р., є її дочка - ОСОБА_6(т. 1 а.с. 16)

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВСО №204238 від 17 січня 2006 року, яке зареєстроване у реєстрі за № 1-159, ОСОБА_6 набула право власності на 73/100 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 14).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області, від 27 березня 2007 року, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 2006 року скасоване та визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17 січня 2006 року в частині визнання за ОСОБА_6 права на спадщину за заповітом на житлову прибудову, веранду, підвал, погріб, огорожу(т.1 а.с.167-169).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області № 22ц-793/946/2013 від 18 березня 2013 року, яке вступило в законну силу, визнано за ОСОБА_7 право користування на земельну ділянку, на якій розміщені житлові кімнати 1-1 площею 5,3 кв.м та 1-5 площею 4,4 кв.м в буд. АДРЕСА_1. Припинено право власності на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_6, на якій розміщені житлові кімнати 1-1 площею 5,3 кв.м та 1-5 площею 4,4 кв.м в будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 63-67).

Зазначеним рішенням встановлено, що у ОСОБА_7 виникло право користування та безперешкодного доступу до майна після ухвалення рішення суду про поділ будинковолодіння в натурі.

Тому вірним є висновок суду першої інстанції про те, що на час прийняття оскаржуваного рішення Канівської міської ради частки будинковолодіння між його співвласниками не були виділені в натурі.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(ст. 126 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу України єдиною державною системою земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів є державний земельний кадастр. Згідно з ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель.

ОСОБА_7 не надав доказів того, що звертався до Каніської міської ради та до виконкому ради із заявою про приватизацію відповідної земельної ділянки або із заявою про укладення договору оренди, та володіє правовстановлюючими документами щодо частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим було залучено до участі в справі, як співвідповідача Канівську міську раду, як суб'єкта прав власності на землі комунальної форми власності.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з чим її правоздатність відповідно до ст. 25 ЦК України припинена, тому не можуть вирішуватись питання щодо її прав та обов'язків.

На виконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 березня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції та отримала 13 листопада 2014 року свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0013 га (т.2 а.с.47) та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і. обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0435 та (т.2 а.с.50).

Згідно протоколу комісії по врегулюванню земельних спорів виконавчого комітету Канівської міської ради від 18 лютого 2014 року (за результатами розгляду заяви ОСОБА_6), комісією рекомендовано: гр. ОСОБА_6 звернутися до суду щодо усунення, перешкод для вільного доступу до її земельної ділянки. Гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернутися до будь-якої організації, яка має відповідні

ліцензії на проведення обмірів земельних ділянок з метою проведення експертизи розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_2. (т.1 а.с.12)

З акту щодо перевірки незаконного встановлення огорожі на земельній ділянці площею 448 кв.м. по АДРЕСА_1 від 10 липня 2014 року вбачається, що при огляді прибудинкової території будинку виявлено огорожу, яка змонтована із підручних матеріалів (листів заліза, труб та ін.) і встановлена по. межі кута будинку та перешкоджає вільному доступу до іншої частини земельної ділянки, яка належить гр. ОСОБА_6 на праві власності (т.1 а.с.141).

Проте вищезазначені документи вказують лише на наявність встановленої огорожі, яка змонтована із підручних матеріалів (листів заліза, труб та ін.), тобто має ознаки тимчасової споруди, але не містять жодних даних, як про площу земельної ділянки, яка захоплена, так і про те, що саме ОСОБА_7 встановив дану огорожу.

Інших належних чи допустимих доказів на підтвердження захоплення чи використання частини її земельної ділянки ОСОБА_6 суду не надала.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та доказам, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Викладені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Канівської міської ради про захист права власності громадянина на землю, усунення порушення його прав та зустрічним позовом ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_6, управління Держземагенства у Канівському районі, Канівської міської ради, Канівської державної нотаріальної контори про визнання державного акту недійсним на право власності на земельну ділянку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :