ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем'яносова М.В.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що 05 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитно‑заставний договір № KGAWAK12941029, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 34 742,42 дол. США зі сплатою 15 % річних, строком до 04 вересня 2013 року. Предметом застави є автомобіль марки «Volkswagen», модель «Passat», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Відповідач належним чином умови кредитно-заставного договору не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка на час звернення до суду склала 44 301,61 дол. США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року позов задоволено. Передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_3 належного їй на праві власності заставного майна - легкового автомобіля марки «Volkswagen», модель «Passat», 2008 року випуску д.н.з. НОМЕР_1. У рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 05 вересня 2008 року № KGAWAK12941029 в розмірі 354 634 грн 42 коп. (що є еквівалентом 44 301,61 дол. США) звернуто стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль марки «Volkswagen», модель «Passat», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені ОСОБА_3 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі Шуліка А.В., яка діє від імені ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 порушила умови кредитно - заставного договору, кошти надані банком у встановлений строк не повернула, тому дійшов висновку про передачу заставного майна - легкового автомобіля в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернення стягнення на предмет застави, шляхом його продажу з укладенням від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та надання банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачем порушено встановлений чинним законодавством порядок звернення стягнення на заставне майно, ПАТ КБ «ПриватБанк» письмово не повідомив ОСОБА_3 про початок звернення стягнення на предмет застави, також не повідомив всіх обтяжувачів, на користь яких встановлене зареєстроване обтяження цього рухомого майна, про початок судового провадження, та не вніс відомості про звернення стягнення на заставне майно до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Однак з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 05 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно‑заставний договір № KGAWAK12941029, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 34 742,42 дол. США із сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення до 04 вересня 2013 року.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань за указаним договором, відповідачем передано в заставу автомобіль марки «Volkswagen», модель «Passat», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитно-заставного договору станом на 22 жовтня 2009 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 44 301,61 дол. США, у тому числі заборгованість: за кредитом - 34 739,18 дол. США, по комісії за користування кредитом - 1 095,22 дол. США та пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 1 890,63 дол. США.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права обтяжувача звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Крім того, відповідно до п. 3 Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв (далі - Інструкція) внесення змін до запису у Реєстрі здійснюється Реєстратором на підставі заяви про реєстрацію змін обтяження рухомого майна.

Згідно з п. 3.3 цієї Інструкції при реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження вноситься назва органу, який видав цей документ, або прізвище, ім'я, по-батькові нотаріуса, який його посвідчив.

Таким чином, внесення змін до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, в тому числі і щодо звернення стягнення на це майно, можливо лише на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса.

Сама по собі позовна заява не може бути підставою для внесення до Державного реєстру даних для звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяжування до того часу, поки не набере чинності рішення суду про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, яке і буде у даному випадку підставою для внесення змін до Державного реєстру.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303, 316 ЦПК України на вказані положення закону та обставини справи уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, залишив поза увагою те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» обрав спосіб звернення стягнення на заставне майно на підставі рішення суду, за таких обставин обов'язок внести відомості до Державного реєстру про початок звернення стягнення на предмет обтяження виникає у банка лише після набрання чинності рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави, не врахував, що направлення повідомлення відповідачу про початок звернення стягнення на предмет застави відноситься до позасудового порядку врегулювання спору та не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом.

Крім того, перевіряючи законність рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_3, апеляційний суд не перевірив чи була подана апеляційна скарга в строки встановлені чинним законодавством, чи не пропущено заявником строк на оскарження рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, рішення апеляційного суду не може вважатись законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючиВ.П. Гончар
СуддіВ.І. Амелін М.В. Демяносов Д.О. Остапчук В.О. Савченко