У х в а л а

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення дії трудового контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення дії трудового контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 жовтня 2013 року з ним було укладено контракт, відповідно до якого він був призначений на посаду генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» терміном з 01 жовтня 2013 року по 30 серпня 2016 року.

Під час перебування позивача на лікарняному, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 144-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1» його було звільнено з займаної посади генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вказував, що звільнення проведено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки звільнення з роботи з ініціативи власника або уповноваженого органу в період тимчасової непрацездатності працівника не допускається. Крім того, позивач зазначав, що 04 вересня 2014 року його було зареєстровано кандидатом у народні депутати України, у звязку з чим його звільнення без врахування вказаних обставин є також незаконним.

Враховуючи вказане, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ № 144-п від 08 вересня 2014 року; поновити дію контракту з генеральним директором ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України», реєстраційний № 4712, від 01 жовтня 2013 року; поновити позивача на посаді генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України»; стягнути з ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 вересня 2014 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 144-п від 08 вересня 2014 року Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» з 08 вересня 2014 року.

Стягнуто з ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 368 грн 75 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 17 044 грн 50 коп.

В задоволенні іншої частини позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог діючого законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Судами встановлено, що 01 жовтня 2013 року між Міністерством аграрної політики та продовольства України та ОСОБА_1 було укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України», з терміном дії вказаного контракту з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2016 року.

Згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України за № 144-п від 08 вересня 2014 року припинено дію контракту, реєстраційний № 4712, від 01 жовтня 2013 року та звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на підставах передбачених контрактом, згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вірно виходив із того, що ОСОБА_1 було звільнено з дотриманням вимог чинного законодавства у відповідності до положень п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставами для звільнення позивача з займаної посади Генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» стали: службова записка Департаменту землеробства від 02 вересня 2014 року № 13-1-3/324, службова записка Управління внутрішнього аудиту від 29 серпня 2014 року № 24-16/175, лист - погодження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 вересня 2014 року № 109/01/08 5769, в яких зазначено невиконання ОСОБА_1 умов укладеного з ним контракту.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що дію контракту було припинено та звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» внаслідок невиконання ним обов'язків, покладених на нього вказаним контрактом.

Крім того, суд апеляційної інстанції вірно виходив із того, що при звільненні ОСОБА_3 Міністерством аграрної політики та продовольства України було дотримано порядок звільнення.

Так, на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203», листом від 05 вересня 2014 року № 109/01/08-5769 Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація погодила звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України».

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що його звільнення є незаконним, оскільки було проведено у період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст.40 КЗпП), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом із цим зміст поняття розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміна розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом, а саме п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, дійшов вірного висновку про те, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а також положення ч. 2 ст. 76 Закону України «Про вибори народних депутатів України» на спірні правовідносини не поширюються.

Суд апеляційної інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук