ЄУН № 337/5139/15-ц
Провадження № 2/337/2032/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Сидорової М.В.

за участю: секретаря - Стафорової О.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запорожжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна набутого під час шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна набутого під час шлюбу, який обґрунтовує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2002 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року, яке набрало законної сили 26 травня 2015 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з нею. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 17.08.2004 року, сторонами було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житлової площею 27,7 кв.м, загальною площею 42,25 кв.м., яка була зареєстрована за відповідачем. Позивач пропонувала поділити квартиру у добровільному порядку, проте відповідач відмовився.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та просила поділити вказане майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додатково пояснила, що спірна квартира була придбана за спільні заощаджені кошти колишнього подружжя сторін по справі, а також завдяки матеріальній підтримки батьків обох сторін. З часу спільного сумісного проживання з 1999 року вона з відповідачем щомісячно відкладали гроші з метою придбання квартири. Така можливість була через те, що відповідач працював на ринку реалізатором і отримував постійний дохід, вона також працювала і отримувала певний дохід, підробляла неофіційно та допомагала чоловіку на ринку. При цьому, до покупки квартири вони мешкали з відповідачем у її батьків, за комунальні послуги або оренду житла не платили, такі витрати несли її батьки. Спірна квартира придбавалась для спільного проживання родини, під час укладання угоди про купівлю квартири, вона була присутня у нотаріуса та надавала згоду як дружина покупця на придбання цієї квартири. Про договір дарування грошових коштів відповідачу його матірю для придбання спірної квартири ніколи не знала. Просила суд поділити майно, набуте під час шлюбу з відповідачем та визнати за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана відповідачем в період зареєстрованого шлюбу - 17.08.2004 року, але за його особисті грошові кошти, які він отримав в той же день за договором дарування від 17.08.2004 року від своєї матері ОСОБА_1 в сумі 66780,00грн., яка в свою чергу отримала їх теж 17.08.2004р. від продажу своєї квартири АДРЕСА_3. Оскільки спірна квартира придбана відповідачем за особисті грошові кошти, отримані в дарунок від його матері, то спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Також пояснив, що на час придбання спірної квартири, сторони не мали достатніх заощаджень для придбання нерухомості через те, що відповідач постійного місця роботи не мав і доходів не отримував, позивач хоча і перебувала у трудових відносинах з КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня №5», але мала невеликий дохід. У звязку з відсутністю будь-яких коштів у подружжя на купівлю квартири, мати відповідача і вирішила подарувати відповідачу грошові кошти, про що позивач була обізнана. Крім того, спірна квартира придбавалась відповідачем не для родини, а для особистих потреб. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2002 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року, яке набрало законної сили 26 травня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після припинення шлюбних відносин сторін мешкає з матірю ОСОБА_1

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №2938, відповідачем ОСОБА_4 за 60 950 грн. придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, житловою площею 27,7 кв.м, загальною площею 42,25 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.08.2004р. за відповідачем.

Судом також встановлено, що 17.08.2004р. було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, за яким мати відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 продала вищевказану квартиру, що належала їй на праві власності, отримавши за продаж грошові кошти в сумі 66 780 грн.

Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України №50371 від 16.10.2015р., інформації про доходи ОСОБА_4 за період з 01.01.2002р. по 30.09.2004р. в ЦВД ДРФО немає.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він знає сторони понад 20 років, відповідач ОСОБА_4 племінник його дружини. Він був присутнім у нотаріуса при укладанні матірю відповідача угоди про відчуження її квартири. Відразу після укладання угоди, мати відповідача отримавши гроші від угоди, подарувала їх своєму синові ОСОБА_4, склавши в звязку з цим письмовий договір дарування. Після цього, в той же день, вони разом поїхали до іншого нотаріуса, де за гроші, подаровані своєю матірю, відповідач ОСОБА_4 купив спірну квартиру для особистого користування.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою відповідача ОСОБА_4 та рідною сестрою його матері. В звязку з тим, що сторони, перебуваючи в шлюбі, свого житла не мали і не мали своїх заощаджень, мати відповідача продала свою квартиру, а отримані від продажу квартири гроші в той же день подарувала сину - ОСОБА_4 для придбання ним власної квартири для особистого користування.

Згідно вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд ухвалює рішення на підставі доводів сторін та наданих ними доказів щодо обставин справи, досліджених в судовому засіданні.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За нормами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція, передбачена ч. 2 ст. 60 СК України, про належність набутого у шлюбі майна подружжю на праві спільної сумісної власності може бути спростована наданими суду доказами, які достовірно підтверджують, що майно є особистою приватною власністю подружжя.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначено ст. 57 СК України.

Так, зокрема пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, які належать особисто відповідачу і були отримані ним за договором дарування, укладеним між ним та його матірю, після того як остання продала належне їй майно.

В обґрунтування заперечень представником відповідача надано суду письмовий договір цільового дарування грошових коштів від 17.08.2004 року, за яким ОСОБА_1 подарувала своєму сину ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 66 780,00грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_5.

Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, або домовленістю сторін.

Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Приписами ст.193 ЦК України та Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 визначені види майна, що вважаються валютними цінностями. Так, за змістом ст. 1 вказаного Декрету, до валютних цінностей відноситься, зокрема, валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України.

Виходячи з розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, встановленого Указом Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96, який становив 17 грн., договір дарування грошових коштів на суму понад 850 грн. підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, фактично 17 серпня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування грошових коштів на суму 66 780,00 грн., який всупереч ч. 5 ст. 719 ЦК України не був нотаріально посвідчений, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, є нікчемним і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

При ухваленні рішення, суд враховує, що в судовому засіданні представником відповідача не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо спірної квартири, набутого подружжям у шлюбі, оскільки не доведено, що на придбання спірної квартири АДРЕСА_6 були витрачені належні лише особисто відповідачу грошові кошти.

Доводи представника відповідача про те, що сторони не мали заощаджень для придбання власного житла, оскільки відповідач не працював, ніяких джерел доходів не мав, а позивач мала замалий дохід для заощаджень, також не спростовують виникнення права спільної сумісної власності сторін щодо спірної квартири.

Покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 щодо одержання відповідачем коштів за договором дарування та витрачання їх на придбання спірної квартири у відповідності до положень ст. ст. 57, 59, 62 ЦПК України не є тими належними та допустимими доказами, що підтверджують ці обставини, тому суд не бере їх до уваги.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів придбання квартири лише за кошти відповідача, суду не надано.

Також суд враховує, що після придбання спірної квартири, сторони проживали в ній однією сімєю та користувалися нею спільно, що сторонами не оспроювалось та що спростовує доводи представника відповідача про придбання спірної квартири для особистих потреб відповідача, а не в інтересах сімї.

За таких обставин, встановивши, що нотаріально посвідченого договору про дарування грошових коштів у сумі 66780,00 грн., що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, між ОСОБА_4 та його матірю ОСОБА_1 укладено не було та за наявності даних про те, що позивач ОСОБА_1 не визнає обставин дарування відповідачу коштів за рахунок яких була придбана спірна квартира, та за відсутністю інших об'єктивних даних, які б підтверджували доводи відповідача, у суду не має підстав визнавати, що спірна квартира була придбана за кошти, які належать особисто відповідачу та лише для його особистих потреб.

На підставі викладеного, оцінивши обставини справи, надані сторонами докази в їх сукупності, проаналізувавши норми діючого законодавства, суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_6, яка придбана під час зареєстрованого шлюбу сторін, є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. №11) передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Враховуючи дані обставини, при визначенні часток подружжя суд вважає необхідним визначати частки сторін у спірному майні рівними та поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_7, залишивши квартиру у їх спільній частковій власності.

На підставі вищевикладеного позов слід задовольнити повністю.

Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім судові витрати - судовий збір у сумі 661,25 грн.

Повний текст рішення виготовлено 10.12.2015р.

Керуючись ст. ст. 57, 69-71 СК України, ст. 193, 203, 215, 216, 220, 719 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 661 гривні 25 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В.Сидорова

10.12.2015