Справа № 758/6928/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти.

Свої вимоги мотивує тим, що 06 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії).

Зазначила, що відповідно до умов якого, відповідач (Цедент) відступив позивачці (цесіонарієві), а остання набула право вимоги, належне цеденту, і стала кредитором за Договором № ДФ- про строковий банківський вклад, укладений 16.12.2014 року між відповідачем та ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" на суму 7 000 дол. США. з моменту підписання даного договору.

Вказала, що 16 березня 2015 року ОСОБА_2 повідомив її, що він відмовляється від договору та вважає його помилковим.

Посилаючись на те, що відповідач не визнає її права власності на грошові кошти у сумі 7 000 дол. США, право вимоги на які він відступив згідно договору, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на грошові кошти у розмірі 7 000 дол. США, які вона набула відповідно до договору відступлення права вимоги (цесії) від 06.02.2015 року за договором № ДФ- про строковий банківський вклад, укладений 16.12.2014 року між відповідачем та ПАТ "ЕНЕРГОБАНК".

У судове засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час ті місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надала суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність та позовні вимоги задовольнити (а.с. 43). Крім того, представником позивача було подано заяву про визнання позову (а.с. 44).

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Судом встановлено, що 16 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ЕНЕРГОБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір про строковий банківський вклад № ДФ- (а.с. 7-10).

06 лютого 2015 року між відповідачем (цедент) та ОСОБА_1 (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким цесіонарій набула право вимоги і стає кредитором за договором про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків, укладеним 16 грудня 2014 року, набуває право вимагати від боржника сплати суми у розмірі 7 000,00 доларів США (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 3 даного договору із моменту підписання цього договору сторонами цесіонарій набуває статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Пунктом 4 даного договору передбачено, що право власності на суму боргу, визначену у п. 2 договору, переходить від цедента до цесіонарія з моменту підписання договору.

Даний пункт договору та умови договору сторони погодили на свій розсуд, практично встановивши право власності на грошові кошти, які є грошовим вкладом. Втім, право власності набувається іншим передбаченим законодавством шляхом, не в простій письмовій формі за згодою сторін.

Разом з тим, в березні 2015 року відповідач повідомив позивача, що вважає помилковим укладений договір відступлення прав вимоги (цесії) від 06.02.2015 року та відмовляється від нього. Відповідач зазначив, що вважає грошові кошти своєї власністю та не визнає право власності позивача на ці кошти у зв'язку з розірванням договору, і що він передумав відступати право вимоги та передавати право власності на грошові кошти (а.с. 11).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач уступив право вимоги у простій письмовій формі, а через місяць відмовився від цього ж договору (розірвав договір), і про це також зазначив у звичайному листі. Таким чином, передача права власності, розірвання договору сторонами оформлено та обґрунтовується поза нормами чинного законодавства.

Набуття права вкладника іншою особою встановлюється ст. 1063 ЦК України, та регулюються параграфом 3 «Банківський вклад» Глави 71 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 , ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" дано визначення банківського вкладу відповідно до якого вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Статтею 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" передбачено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать:

1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб;

2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах;

3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.

За договором банківського вкладу (депозиту) передані вкладником у готівковій або у безготівковій формі кошти стають власністю банку. Водночас, у банку виникає зобов'язання щодо повернення вкладнику такої ж суми грошей та нарахованих на цю суму процентів на умовах та в порядку, встановленому договором.

Договір банківського вкладу є одностороннім зобов'язанням, з моменту його укладення банк має обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти, а вкладник набуває права вимагати виконання зазначених дій.

Згідно з п. 2 Договору цесії за цим договором Цесіонерій набуває право вимагати від боржника сплатити суми боргу у розмірі 7 000 дол. США, який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Уклавши з відповідачем Договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, позивач отримав право грошової вимоги до Банку за договором № ДФ- про строковий банківський вклад, укладений 16.12.2014 року між відповідачем та ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" на суму 7 000 дол. США., а не право власності, а тому зазначений договір не може бути підставою до визнання права власності за позивачем на зазначену суму вкладу.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач посилався на письмове повідомлення відповідача про те, що він відмовляється від договору про відступлення права вимоги (цесії), оскільки вважає, що уклав його помилково, а тому він вважав, що цим порушено його право власності на зазначену суму банківського вкладу і підлягає захисту саме в такий спосіб.

Проте письмове повідомлення відповідача про помилкове укладання договору відступлення права вимоги не припиняють зобов'язальних правовідносин та не обмежують цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Крім того, у матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідач в установленому порядку ставив питання про розірвання зазначеного договору або визнання його недійсним.

Суд не приймає до уваги, зокрема, положення п. 4 договору цесії, яким передбачено, що з моменту підписання цього договору до позивача переходить право власності на суму боргу, визначену у п. 2 цього Договору, оскільки за договором банківського вкладу передані вкладником кошти стають власністю банку, а у банку з цього моменту виникає обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти.

За змістом ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Позивачем на виконання вимог ст. 60 ЦПК України не надано жодного доказу про повідомлення Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОБАНК» про заміну кредитора.

За змістом ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Крім того, відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки).

З матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що позивач не звертався до банку з вимогою видачі грошових коштів, з метою реалізації свого права за договором цесії.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку,що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти відсутні.

Що стосується заяви ОСОБА_2 про визнання позову, яка була подана представником відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд вправі не прийняти визнання позову, якщо воно протирічить закону або порушує права і охоронювані інтереси інших осіб. Визнання позову оцінюється судом в сукупності зі всіма які маються в справі матеріалами із врахуванням з'ясованих в судовому засіданні обставин справи. (ст. 174 ЦПК України)

Враховуючи обставини даного сполру, суд не приймає заяву відповідача про визнання позову, яка подана в порядку статті 174 ЦПК України, оскільки висловлена представником відповідача позиція щодо підстав визнання позову зводиться до констатації факту укладання між сторонами спору договору відступлення права вимоги, який не оспорюється в межах даного спору, а визнання відповідачем певних фактів є підставою лише для звільнення від доказування, як це передбачено ч.1 ст.61 ЦПК України, а не для ухвалення судом рішення, а зважаючи на те, що відповідач не визнає саме матеріально-правові вимоги позивача, які є предметом позову, тому формальне визнання позову суд розцінює як спрямоване на припинення судового спору, закінчення судового процесу шляхом ухвалення судового рішення на користь позивача.

Крім того, чинним законодавством не передбачено автоматичного набуття новим кредитором прав по договору банківського вкладу у зв'язку із здійсненням уступки, тим більше лише на частину вкладу. Уповноважений працівник банку повинен провести ідентифікацію позивача та укласти з новим кредитором додаткові угоди до договору, також відкрити новий депозитний рахунок на ім'я нового кредитора, на якому обліковуватиметься вклад, на який претендує позивачка, як це передбачено п.10.1 Постанови НБУ №492 від 12.11.2003р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах».

Позивачка не є вкладником в розумінні ст. 1058 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, позивач не набула права власності на банківський вклад, як це вказується в договорі уступки права вимоги, а тому вимушеного звернення до суду за захистом своїх прав не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1058-1063, 392 ЦК України, ст.ст. 2, 26-28, 36, 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", п.10.1 Постанови НБУ №492 від 12.11.2003р. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», Законом України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 56, 57, 58, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна