АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3096/10 Номер провадження 22-ц/786/1114/15Головуючий у 1-й інстанції Жилка О.М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року

по справі за позовом Відкритого акціонерного товариства Комерційний Банк "Надра" до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

18.12.2008 року ВАТ КБ «Надра» звернулися до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, в якому, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконує зобов'язання відповідно до умов кредитного договору №235/06-Б, укладеного 14.07.2006 року між ним та ВАТ КБ «Надра», у зв'язку з чим станом на 25.11.2008 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 46939,50грн., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 25000,00грн.; заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом та комісії - 16486,72 грн., штраф - 5452,78 грн. та з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 14.07.2006 р. був укладений договір поруки, прохали стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вказану заборгованість за кредитним договором та сплачений судовий збір.

Повторним заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року позов Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» 46939,50 грн. (сорок шість тисяч дев'ятсот тридцять дев'ять гривень 50 копійок) заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» 469,40грн. державного мита та 30,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

З цим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2, якийу поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові у повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що, оскільки в шестимісячний строк Банк не направив поручителю цінним або рекомендованим листом чи особисто вимогу про виконання зобов'язання, позивач не набув до нього права вимоги.

Посилається на те, що суд, ухвалюючи рішення у відсутність відповідача, позбавив його можливості звернутися з заявою про зменшення розміру неустойки, а також безпідставно, неправомірно нарахував комісію у сумі 2562,19 грн. та не застосував до правовідносин абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Вважає, що, оскільки у даному випадку відповідач має сплатити більше 50% вартості кредиту, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором є несправедливими з огляду на приписи ч.5 п.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Місцевим судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14.07.2006 року на підставі власноруч підписаних Анкет-заяв від 12.07.2006 р. на отримання кредиту (а.с.18-19), між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір № 235/06-Б (далі - Кредитний договір), відповідно до якого останньому було надано позивачем кошти в сумі 25000,00 грн. на ремонт та благоустрій строком по 14.07.2008 року зі сплатою 23,5% відсотків річних. Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,5 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п.1.1. цього договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом (п.п.1.1., 1.2., 1.3.1, 1.3.5., 3.3.4.) (а.с.10-13).

Розділом 2 Кредитного договору сторони погодили порядок надання кредиту та сплати заборгованості. Зокрема, згідно п.п.3.1., 3.2. надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях; або моментом (днем) надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника …

Згідно п.3.3.1. Кредитного договору, позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п.1.3.1., 1.3.5. цього Договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок мінімально необхідного платежу у валюті кредиту.

П.п.3.3.2., 3.3.3. Кредитного договору сторони погодили розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу, який складає 1393,31грн. та яку позичальник вносить щомісячно до 15 числа поточного місяця.

Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості (п.3.4. Кредитного договору).

П.п.5.1., 5.2. Кредитного договору сторони погодили, що в разі прострочення Позичальником строків сплати мінімально необхідного платежу по погашенню Кредиту, визначеного у п.3.3.3 зазначеного договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язання позичальника щодо повернення Кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5. цього Договору, позичальник сплачує баку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

У разі порушення позичальником вимог п.п.4.3.1, 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1. цього договору, за кожен випадок.

Також, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 14.07.2006 року був укладений Договір поруки, відповідно до якого останній поручається перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань, що витікають з Кредитного договору №235/06-Б від 14.07.2006р., у такому ж порядку, який встановлено для позичальника кредитним договором, у повному обсязі, всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні ним зобов'язань в цілому; поручитель зобов'язується сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня), а пеню від загальної суми заборгованості позичальника по Кредитному договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення з дня виникнення зобов'язання поручителя погасити заборгованість позичальника (п.п.1.1-1.4. Договору поруки) (а.с.14-15).

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу ОСОБА_4 кошти у сумі 25000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №1 від 14.07.2006 р. (а.с.17).

У свою чергу, відповідач ОСОБА_4 неналежним чином виконував покладені на нього Кредитним договором зобов'язання, порушував Графік здійснення платежів.

За наявним у справі Розрахунком заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 25.11.2008р. становить 46939,50 грн., у тому числі, заборгованість за тілом кредиту - 25000,00 грн., заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом та комісії - 16486,72 грн., штраф - 5452,78 грн. (а.с.16).

17.01.2008 року ВАТ «Надра Банк» на зазначені у договорах адреси ОСОБА_4 та ОСОБА_2 направило Претензію з вимогою погасити заборгованість по Кредитному договору, що виникла станом на 17.01.2008 року по основному зобов'язанню: - 17313,75 грн., по простроченим процентам - 8627,38 грн., по нарахованій комісії - 1750,72 грн., разом - 27691,85 грн. у строк до 01.02.2008 року (а.с.20).

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та наявним у справі доказам, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов'язань (п. 8.5. Кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 14.07.2008 року (пункти 1.4., 3.3.4.. Кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів у визначеній сумі та строк (п.п.3.3.2., 3.3.3 Кредитного договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним та інші платежі.

Оскільки умовами договору передбачено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 р. у справі № 6-20цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, які, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України., згідно якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Згідно ст.553 ЦКУ за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За приписом ст.554 ЦКУ, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.543 ЦК України, при солідарному обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

В силу ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя (правова позиція ВСУ у справі № 6-53цс14 17.09.2014 р., яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України).

З матеріалів справи вбачається, що позов до суду пред'явлено 18.12.2008 р., в межах строку позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором та існування зобов'язань поруки.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач ОСОБА_4 неналежно виконував узяті на себе зобов'язання за кредитним договором, місцевий суд дійшов вірного висновку про солідарне стягнення з нього та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за Кредитним договором у сумі 46939,50 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що Банк не набув права вимоги до поручителя у зв'язку з не направленням у шестимісячний строк вимоги про виконання зобов'язання, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктами 2.1., 2.3., 2.4. Договору поруки сторони погодили, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає з Кредитного договору при умові, якщо в установлений Кредитним договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій частині).

У повідомленні повинно бути визначено розмір невиконаних позичальником зобов'язань, а також розрахунок суми штрафних санкцій, що необхідно сплатити.

Повідомлення, що направляється кредитором поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатися поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в договорі), чи надано особисто поручителю.

З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2008 року ВАТ «Надра Банк» на зазначені у договорах адреси ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) за вих. № 228/08 від 17.01.2008 р. направили Претензію з вимогою погасити заборгованість по Кредитному договору, що виникла станом на 17.01.2008 року по основному зобов'язанню: - 17313,75 грн., по простроченим процентам - 8627,38 грн., по нарахованій комісії - 1750,72 грн., разом - 27691,85 грн. у строк до 01.02.2008 року. (а.с.20), зміст якої відповідає п.п.2.1., 2.3., 2.4. Договору поруки (а.с.21,22).

Таким чином, Банком дотримані умови Договору щодо пред'явлення вимоги до поручителя та правомірно набуто право вимоги.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не можуть бути взяті до уваги.

Твердження про несправедливість умов Договору внаслідок встановлення в Договорі вимоги щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором (більше 50%), - не заслуговують на увагу, з огляду на те, що своїми підписами у Кредитному договорі та в Договорі поруки сторони погодилися з його умовами та взяли на себе зобов'язання виконувати умови зазначених Договорів. Договір поруки у судовому порядку недійсним не визнавався та є чинним. Доказів про визнання недійсним Договору поруки в цілому чи окремих його частин відповідачем ОСОБА_2 не надано.

Посилання у скарзі на те, що ухвалюючи рішення у відсутність відповідача, суд позбавив його можливості звернутися з заявою про зменшення розміру неустойки, також є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст.549 ЦКУ, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.3 ст.551 ЦКУ, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (правова позиція у справі № 6-100 цс 14 від 03.09.2014 р.).

Згідно наданого Банком розрахунку, заборгованість по пені становить 5452,78 грн. та не перевищує розмір збитків, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на безпідставне, неправомірне нарахування комісії у сумі 2562,19 грн. та те, що суд не застосував до спірних правовідносин абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, та нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є неспроможними, з огляду на те, що п.1.3.5. Кредитного договору сторони погодили, що плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості за Кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п.1.1. цього договору. Плата сплачується за в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

ОСОБА_2, підписавши Договір поруки, взяв на себе зобов'язання відповідати за належне виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Як Кредитний договір, так і Договір поруки у судовому порядку недійсними не визнавалися, є чинними, відтак, Банк правомірно нарахував комісію відповідно до умов Договору, яка обґрунтовано солідарно стягнута з відповідачів на користь Банку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь Банку 46939,50 грн. заборгованості за кредитним договором.

Разом із тим, місцевий суд дійшов помилкових висновків про солідарне стягнення з відповідачів судового збору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.88 ЦПК України та з урахуванням роз'яснень, наведених у п.35 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. №10, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено 469,40 грн. судового збору при поданні позову до суду першої інстанції та 30,00 грн. витрат з за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.1,2).

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Банку слід стягнути 499,40 грн. судових витрат, по 249,70 грн. з кожного.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про розподіл судових витрат.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вправі скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог з підстав порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307, п.4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року в частині стягнення судових витрат, - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» 499,40 грн. судових витрат, по 249,70 грн. з кожного.

В іншій частині заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ П.М. Карнаух

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун