Номер провадження 2/754/655/15
РІШЕННЯ

Іменем України

06.03.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ярошенко С.В.,

при секретарі - Моторенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа ОСОБА_3, про визнання кредитного договору недійсним та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просив стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 127 671,27 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 14.07.08 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 22037104.83 про надання кредиту терміном до 14.07.15 року на суму 12 640 доларів США зі сплатою 13,8% річних. 06.11.09 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, згідно якої погодили розмір фактичної заборгованості та частково змінили порядок погашення боргу. Банк свої зобов′язання виконав, кредит надав, але відповідач свої зобов′язання належним чином не виконує, кредит та відсотки не сплачує. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення суми, посилаючись на те, що порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не надано повну інформацію відносно умов договору, сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору,вказаний договір укладений не в грошовій одиниці - гривня, а в доларах США, та його умови є несправедливими. Вказував, що відповідно до вимог ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, тобто допускається лише визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не здійснення нею розрахунків /платежів/. А зобов'язання у договорі мають бути визначені виключно у гривні. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Крім того, посилався на відсутність згоди дружини на укладення спірного договору, що, на його думку, є безумовною підставою для визнання кредитного договору недійсним.

У судовому засіданні представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підтримав позовні вимоги, просив стягнути з відповідача борг в сумі 127 671,27 грн., зокрема: 51 632,34 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 3 713,19 грн. - відсотки за користування кредитом; 72 325,74 грн. - пеня.

ОСОБА_2, його представник та третя осба у судовому засіданні підтримали зустрічну позовну заяву, проти задоволення первісного позову заперечували.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні встановлено, що 14.07.08 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 22037104.83 про надання кредиту терміном до 14.07.15 року на суму 12 640 доларів США зі сплатою 13,8% річних. 06.11.09 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, згідно якої погодили розмір фактичної заборгованості та частково змінили порядок погашення боргу.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов′язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов′язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов′язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається.

Станом на 19.09.14 року за відповідачем є заборгованість у сумі 127 671,27 грн., зокрема: 51 632,34 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 3 713,19 грн. - відсотки за користування кредитом; 72 325,74 грн. - пеня.

Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач умови кредитного договору в повному обсязі не виконав, кредит не виплатив, відсотки за користування кредитом не сплатив, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день простроченого зобов'язання.

На підставі ст. 551 ЦК України, враховуючи, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, суд вважає, що позовні вимоги про її стягнення підлягають частковому задоволенню, а тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 10 000 грн. неустойки за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом.

Щодо зустрічного позову судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 просить визнати вищевказаний кредитний договір та додаток №1 до нього недійсним посилаючись на порушення при його укладенні вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не надання банком повної інформації відносно умов договору, сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов′язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов′язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення ОСОБА_2, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Зокрема, в п. 12.4 спірного договору вказано, що позичальник преред укладенням договору в письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування.

Згідно ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами в спірному договорі.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між сторонами, щодо всіх істотних умов Кредитного договору.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому не встановлено якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Стаття 1054 ЦК України передбачає , що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому у відповідності із ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст. 47 та ст. 49 цього Закону визначають операції банків і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.01 року за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції готівковою іноземною валютою (купівля,продаж,обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті та клієнтів нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.04 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операції уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.)

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді даного спору про визнання недійсним договору про надання кредиту в іноземній валюті суд враховує, що у разі наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитної операції у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд критично ставиться до посилань на відсутність згоди дружини при укладенні спірного договору, оскільки положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Вказана позиція міститься, зокрема у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.12 року.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 653,45 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 65 345,53 грн. та судовий збір у розмірі 653,45 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий