Справа № 520/8676/14-ц
Провадження № 2/520/1444/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Прохорова П.А.

при секретарі - Козловій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності та скасування арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача та в останній редакції позовних вимог просила суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку адресою АДРЕСА_1, та звільнити її з-під арешту, який було накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження що винесена державним виконавцем Першого Київського ВДВС ОМУЮ 30.01.2013 року, ВП №36301028.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала, що право власності на таку земельну ділянку було набуто нею на законних підставах до накладення на неї арешту державним виконавцем, однак таке її право не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому за офіційними відомостями зазначена земельна ділянка продовжувала вважатися власністю ОСОБА_3 - особи, від якої позивач набула майнові права на земельну ділянку.

На теперішній час, в ході виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованості державним виконавцем було накладено арешт на земельну ділянку, яку позивач вважає своєю власністю, через що, на думку позивача, її майнові права зазнають необґрунтованого обмеження, а з такого керуючись положеннями діючого законодавства позивач просила суд задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити з зазначених у позові підстав.

Відповідач, ОСОБА_4, та її представник в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову з мотивів відсутності правових підстав для його задоволення, так як на думку відповідача після укладення договору купівлі-продажу, на який позивач посилається як на підстави своїх вимог, позивач ОСОБА_1 не зареєструвала право власності на оспорювану земельну ділянку відповідно до вимог ст. 334 ЦК України впродовж 5-ти років, що передували зверненню до суду, а отже право власності на земельну ділянку у неї не виникло, тому дії державного виконавця є правомірними та в задоволенні позову слід відмовити.

Учасники справи у судове засідання на судові дебати не з'явились, про час та місце вирішення справи повідомлені належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності на підставі наданих сторонами доказів та пояснень наданих у судових засіданнях, представник позивача заявлені позовні вимоги та викладені у позові та додаткових письмових поясненнях обставини - підтримав, представник відповідача ОСОБА_4 просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав до суду заяву в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позов визнав, не заперечував проти його задоволення.

Представник відповідача Першого Київського ВДВС ОМУЮ в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заперечення або пояснення проти уточненої позовної заяви не надав.

Дослідивши надані суду письмові пояснення та докази суд дійшов висновку про достатність відомостей про права та взаємини сторін для вирішення справи за їх відсутності.

Так судом встановлено, що 11 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано у відповідному реєстрі за р.№4129.

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила будинок, загальною площею 252,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, розміром 0,0232 га, на якій розташований зазначений будинок.

Пунктом 16 вказаного договору купівлі-продажу було визначено, що право власності у покупця на земельну ділянку виникає відповідно до Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України.

23.10.2008 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на будинок, загальною площею 252,4 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена обставина підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20680644 від 23.10.2008 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

До матеріалів справи долучено копію Державного акту про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, що видано 10.09.2008 року на ім'я ОСОБА_3, відомостей про перереєстрацію права власності на земельну ділянку за тією ж адресою суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені положення кореспондуються з ч. 1 ст. 377 ЦК України, в які зазначено, що до особи яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для переднього землевласника (землекористувача).

Таким чином суд доходить висновку про те, що майнові права на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, перейшли до позивача у момент реєстрації права власності на будинок, який розміщений на зазначеній земельній ділянці, тобто 23 жовтня 2008 року.

Як вбачається з наданих сторонами пояснень та долученої до матеріалів справи копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.01.2013 року, ВП №36301028, на підставі такої постанови державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, що була винесена в рамках виконавчого провадження по стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 796470,00 грн., було накладено на все приналежне боржнику майно.

Оскільки на час ухвалення зазначеної постанови позивачем не було здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку, у відповідних державних реєстрах містилась застаріла інформація, про приналежність спірної земельної ОСОБА_3, а тому, відповідно до вказаної постанови та чинного законодавства на неї було поширено дію постанови про накладення арешту та оголошення заборони відчуження, та накладено не неї відповідні обтяження.

Виходячи з викладеного суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та інших учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними, відповідно до правил підвідомчості, позову до особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Відповідно до ч. ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

У відповідності з вимогами ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, воно є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 41 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно з ч. 2 зазначеної статті власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу від 11.09.2008 року р.№4129 на теперішній час ніким не оскаржено, а посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що зазначений договір слід вважати неукладеним - є необґрунтованими, оскільки сторони досягли згоди щодо його істотних умов, уклали його у передбаченій Законом, нотаріальній формі, за поясненнями сторін правочину - покупець передала продавцю грошові кошти, а продавець передав покупцю житловий будинок та земельну ділянку, та при цьому такий перехід права власності на житловий будинок зареєстровано у відповідному державному реєстрі, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позову в частині звільнення земельної ділянки з-під арешту.

Разом з тим вимоги позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що законом передбачено інший порядок реєстрації права власності на підставі зазначених правовстановлюючих документів, та визначено неприпустимість привласнення судом функцій інших органів. При цьому суд зазначає, що виходячи з обставин справи позивач має належні правовстановлюючі документи, на підставі яких органами Державної реєстраційної служби може бути вчинено державну реєстрацію прав власності позивача, при цьому позивач не зверталась до відповідних державних органів реєстрації прав власності з метою реєстрації за нею права власності на земельну ділянку та не отримала обгрунтовану відмову, а одразу звернулася до суду, тому, зважаючи на усунення судом перешкод для проведення такої реєстрації, що полягали у накладенні на таку земельну ділянку зазначених вище обтяжень, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 392 ЦК України.

Виходячи з викладених обставин з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених таким позивачем судових витрат у пропорційному до частини задоволених вимог розмірі - 243,60 грн., в з кожного в рівних частинах, по 81,20 грн., що відповідає приписам ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 321, 328, 377, 386, 392, ЦК України, ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 41 Конституції України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності та скасування арешту - задовольнити частково.

Звільнити земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0232 га. з-під арешту, що накладено постановою державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 30.01.2013 року, ВП №36301028.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути з Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 81,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Прохоров П. А.