АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9332/15 Справа № 201/2837/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року

01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк про зобовязання вчинити певні дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк про зобовязання вчинити певні дії та стягнення коштів та просив зобовязати відповідача зарахувати на поточний рахунок 5353 відкритий на його імя у вказаному банку за договором про поточний рахунок фізичної особи №SAMDN3612, грошові кошти у розмірі 2700 EUR, стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 270 EUR та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 05.12.2012 року між ним та відповідачем укладено договір №SAMDN3612, згідно якого Банк відкрив позивачу поточний рахунок у валюті EUR та здійснював розрахунково-касове обслуговування.

За період з 05.12.2012 року Банк здійснював за дорученням позивача перерахування грошових коштів за одними й тими ж реквізитами,а саме: ABNANL2AXXX ABN AMRO BANK AMSTERDAM NETHERLANDS NL04ABNA for pecuniary aid fof С. E. Linden.

17 та 31 липня 2013 року ним позивачем, для здійснення чергових платежів на суму 1350 EUR кожний, було надано працівнику банку копію платіжного доручення в іноземні валюті (МТ 103 вихідний через SWIFT) та в усній формі повідомлено про перерахування платежу за тими ж самими реквізитами. Працівник банку не видав позивачу платіжні доручення, отже він не мав змоги пересвідчитись у правильності зазначених реквізитів.

Проте, згодом, 11.08.2013 року, позивачу стало відомо, що одержувач не отримав вищезазначені платежі. За поясненнями позивач негайно звернувся до відділення Банку, де йому стало відомо про те, що платежі від 17 та 31 липня були помилково переказано на рахунок іншого отримувача, а саме: YANG IANFENGO 1 QUEENS ROADCENTRALHONG KONG33 for pecuniary aid FOR YANG X1ANFENG.

Відповідач 12.08.2013 року визнав, що допустив помилку і запевнив позивача, що грошові кошти будуть направлені належному отримувачу, що підтверджується листом за вих. №Э.DD.0.0.0.0/2-3976 від 12.08.2013 року. Але цього не відбулося, у звязку з неперерахуванням Банком платежів належному отримувачу, позивач за власний рахунок повторно доручив відповідачу здійснити перерахування грошових коштів: платіжне доручення від 22.08.2013 року на суму 1350,00 EUR, та платіжне доручення від 28.08.2013 року на суму 1350,00 EUR, про що свідчить виписка за період з 01.02.2012 року по 06.02.2014 року, видана відділенням Дніпродзержинська філія ПАТ КБ ПриватБанк.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд зобовязати відповідача зарахувати зазначені кошти та пеню у розмірі 270 Євро на його поточний рахунок.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2014 року зазначений, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.09.2014 року позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.07.2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.09.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.116-118).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.134-136).

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 та звернувся з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.141).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному ж випадку ухвалене судом першої інстанції по справі рішення цим вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ ПриватБанк було укладено договір №SAMDN3612 від 05.12.2012 року, відповідно до якого відповідач відкрив позивачу поточний рахунок в валюті EUR та здійснював розрахунково-касове обслуговування, про що свідчать наступні документи: платіжне доручення в іноземній валюті (МТ 103 вихідний через SWIFT) від 23.09.2013 року, платіжне доручення в іноземній валюті (МТ 103 вихідний через SWIFT) від 01.10.2013 року, виписка видана відділенням Дніпродзержинська філія ПАТ КБ ПриватБанк, а саме: ABNANL2AXXX ABN AMRO BANK AMSTERDAM NETHERLANDS NL04ABNA for pecuniary aid fof С. E. Linden (а.с.12-14).

З грудня 2012 року банк здійснював за дорученням позивача перерахування грошових коштів за одними й тими ж реквізитами, а саме: ABNANL2AXXX ABN AMRO BANK AMSTERDAM NETHERLANDS NL04ABNA for pecuniary aid fof C. E. Linden.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2013 року та 31.07.2013 року позивачем для здійснення чергових платежів на суму 1350 EUR кожний було надано працівнику банку копію платіжного доручення в іноземній валюті (МТ 103 вихідний через SWIFT) та в усній формі повідомлено про перерахування платежу за тими ж самими реквізитами. Працівник банку не видав позивачу платіжні доручення, отже він не мав змоги пересвідчитись у правильності зазначених реквізитів. Відповідач не зажадав від позивача письмового підтвердження реквізитів переказу грошових коштів шляхом підписання ним відповідного платіжного доручення.

11.08.2013 року позивачу стало відомо, що одержувач не отримав вищезазначені платежі, тому ОСОБА_2 звернувся до банку, де йому пояснили, що вищевказані платежі були помилково переказано на рахунок іншого отримувача, а саме: YANG IANFENGO 1 QUEENS ROADCENTRALHONG KONG33 for pecuniary aid FORYANG XIANFENG.

Відповідач пояснив, що допустив помилку і запевнив позивача, що грошові кошти будуть направлені належному отримувачу, що підтверджується листом за вихідним №Э.DD.0.0.0.0/2-3976 від 12.08.2013 року, проте перерахування коштів належному отримувачу не здійснив (а.с.15).

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що вина позивача у тому, що він не пересвідчився у правильності реквізитів.

Але ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції відповідачем не були надані ксерокопії платіжних доручень від 17.07.2013 року та 31.07.2013 року і не спростовані доводи позивача про те, що він платежі оформляв в Нідерланди, а не в Китай, як зробив відповідач.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що повернути вказані платежі з Китаю неможливо, як неможливо і надати ксерокопії платіжних доручень від 17.07.2013 року та 31.07.2013 року у звязку з їх відсутністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідача відсутні загальні підстави цивільно-правової відповідальності, що характеризується протиправною поведінкою особи, настанням шкоди, причинним звязком між ними та вина заподіювача шкоди.

Проте з такими висновками колегія суддів не може погодитися.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч.1 ст. 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 1068 ЦК України, банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором.

Банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Відповідно до пунктів 32.3, 32.3.1 статті 32 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, банки зобовязані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Згідно із п.37.2 ст. 37 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобовязаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

У разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобовязаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу.

Відповідно до п.п.6.7,6.8 положення Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30.04.2010 року №223, що було чинним станом на липень 2013 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Оскільки зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано доказів про те, що позивач своїми діями сприяв виконанню платіжної операції саме до Китаю, а ні до Нідерландів, а тому суд дійшов помилкового висновку про вину позивача як підставу цивільно-правової відповідальності.

В даному випадку, невірний переказ грошових коштів шляхом їх списання з банківського рахунку позивача стався саме з вини відповідача, адже відповідач припустився такого списання та переказу без письмового підтвердження позивачем, як клієнтом цього банку, свого доручення про ці банківські операції та переказу грошових коштів саме за вказаною адресою, на яку фактично були перераховані грошові кошти позивача.

Відсутність підписаного позивачем платіжного доручення унеможливлює проведення банківських операцій щодо списання грошових коштів з банківського рахунку позивача та їх переказу на будь-який інший рахунок, але відповідач припустився проведення таких банківських операцій.

Такі дії відповідача не відповідають вищенаведеним законодавчим вимогам. Після виявлення помилки, відповідач, у порушення свого обовязку, самостійно не виправив її та не переказав грошові кошти позивача за правильною адресою.

Не повернув відповідач і грошові кошти, помилково списані з банківського рахунку позивача, зворотно на його рахунок. У звязку з цим, позивач був змушений самостійно, за рахунок інших власних коштів, виправляти цю помилку Банку та переказувати бажану для нього суму грошових коштів за правильною адресою за рахунок інших джерел, що потягло за собою додаткові витрати позивача.

За таких умов, вимога позивача про зобовязання відповідача зарахувати на поточний рахунок 5353 відкритий на імя ОСОБА_2 у вказаному банку за договором про поточний рахунок фізичної особи №SAMDN3612, грошові кошти у розмірі 2700 EUR, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

Пунктом 32.3.1. ст. 32 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні передбачена відповідальність банку у вигляді пені у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, що загалом за двома платежами становить суму 270.00 EUR.

платіж від 17.07.2013р. на суму 1350 EUR:

розмір пені = 0.1 відсоток суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків суми переказу

1350,00 х 0,1 = 1,35 EUR розмір пені за один день прострочення, період прострочення з 18.07.2013 по 04.03.2014 становить 230 дн. та дорівнює 310 EUR, але не більше 10% суми переказу дорівнює 135 EUR

платіж від 31.07.2013p. на суму 1350,00 EUR:

розмір пені = 0,1 відсоток суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків суми переказу

1350,00 х 0,1 = 1,35 EUR розмір пені за один день прострочення, період прострочення з 18.07.2013 по 04.03.2014 становить 230 дн. та дорівнює 310 EUR, але не більше 10% суми переказу дорівнює 135 EUR

Загальна сума пені становить 270,00 EUR.

Виходячи з цього, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача пеню у розмірі 4 373 грн. 13 коп., що станом на 04.06.2014 року відповідає 270 EUR за офіційним курсом Національного Банку України із розрахунку:

2,7 х 100 EUR х 1619,6758 = 4 373 грн. 13 коп.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнивши позовні вимоги та зобовязавши ПАТ КБ ПриватБанк зарахувати на поточний рахунок 5353 відкритий на імя ОСОБА_2 у вказаному банку за договором про поточний рахунок фізичної особи №SAMDN3612, грошові кошти у розмірі 2700 євро та стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк на користь ОСОБА_2 пеню у розмірі 4 373 грн. 13 коп., що станом на 04.06.2014року відповідає 270 євро за офіційним курсом Національного Банку України.

Оскільки, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1200 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк про зобовязання вчинити певні дії та стягнення коштів задовольнити.

Зобовязати публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк зарахувати на поточний рахунок 5353 відкритий на імя ОСОБА_2 у вказаному банку за договором про поточний рахунок фізичної особи №SAMDN3612, грошові кошти у розмірі 2700 євро.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на користь ОСОБА_2 пеню у розмірі 4 373 грн. 13 коп., що станом на 01.12.2015 року відповідає 270 євро за офіційним курсом Національного Банку України.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк на користь ОСОБА_2 1200 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: