АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7117/15 Головуючий 1-ої інстанції Довготько Т.М.
Справа № 643/825/15-ц Доповідач Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

секретаря - Рязанової С.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна у добросовісного набувача, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна у добросовісного набувача,-

встановив:

26.01.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, та в остаточній редакції позову /т.1, а.с.153- 158/ на підставі ст.ст. 16, 215, 203, 229, 330, 321, 391, 383, 387, 388 ЦК України, просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №5 в будинку №69-А по проспекту 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові, укладеного між продавцями ОСОБА_1, ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_3, від 02 липня 2010року, зареєстрованого в реєстрі за №1130; витребувати у відповідача ОСОБА_4 вказану вище квартиру, повернувши її 7/12 частин на її користь, та стягнути з відповідачів на її користь, сплачений судовий збір в розмірі 243грн.60коп.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона є власницею ? частини квартири №5 в будинку №69-А по проспекту 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 26.01.1998 року, за реєстраційним № 5-98-114472, та 1/12 частини даної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Іншим співвласником 5/12 частин вказаної квартири є її рідний син ОСОБА_7, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, 12.06.2010 року за реєстровим № 3-680. Починаючи з 1976 року вона, ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована в зазначеній квартирі, з 1999 року був зареєстрований її онук ОСОБА_9, хоча проживав у квартирі з самого малечку. Її син ОСОБА_7 в квартирі ніколи не проживав. 28.09.2013 року її онук ОСОБА_9О, одружився з ОСОБА_10, яка з 2012 року почала проживати в квартирі як цивільна дружина. В кінці червня 2010 року ОСОБА_7 звернувся до неї з тим, щоб лише надати згоду на заставу його частини квартири, так як вона є співвласницею цієї квартири. Так, 02 липня 2010 року її син, привіз її до нотаріальної контори, щоб укласти саме договір застави. Приїхавши до нотаріальної контори, нотаріус надав їй, сину та невідомій жінці певні документи, які вона вважала та була впевнена, що є договором застави, та в цьому її запевнив син та нотаріус, і вона їм довірилася, в результаті чого вона поставила на наданому їй документі свій підпис, не читаючи його, бо у неї поганий зір, а окуляри вона забула вдома. В кабінеті нотаріуса був присутній ще один незнайомий їй чоловік. Після підписання документу, син її одразу відвіз додому. В зазначеній квартирі вона разом зі своїм онуком, а потім вже і з його дружиною проживали майже 4 роки, коли 22.01.2014 року невідомі їй особи в кількості 5-ти чоловіків змушували всіх їх виселитися.

Лише 22.01.2014 року виявилося, що вона підписала саме договір купівлі-продажу квартири, про продаж квартири не було навіть і мови, наміру продавати належну їй квартиру не мала й при підписанні договору вважала та була впевнена, що підписує зовсім інший договір, що має іншу правову природу, і ніколи б не продала свою частку квартири, бо вона була єдиним її місцем мешкання. Спірна квартира вибула з її володіння, саме поза її волею, вона не мала наміру її продавати та не продавала її, продовжуючи в ній проживати як повноправна власниця квартири, а тому спірна квартира підлягає витребуванню із незаконного володіння відповідача ОСОБА_4, який є її добросовісним набувачем на підставі ст.388 ЦК України.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, та в остаточній редакції позову /т.1, а.с.159-163/ на підставі ст.ст. 16, 215, 203, 229, 330, 321, 391, 383, 387, 388 ЦК України, просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №5 в будинку №69-А по проспекту 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові, укладений між продавцями ОСОБА_1, ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_3, 02 липня 2010 року, витребувати у відповідача ОСОБА_4 вказану вище квартиру, повернувши її 5/12 частини на його користь та стягнути з відповідачів на його користь, сплачений судовий збір в розмірі 243грн.60коп.

В обґрунтування позову ОСОБА_7 зазначив, що він є власником 5/12 частин квартири №5 в будинку №69-А по проспекту 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.06.2010 року. Його матір ОСОБА_1 є власницею ? частини вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 26.01.1998 року, та 1/12 частини даної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.06.2010 року. На початку 2010 року у нього виникли великі фінансові труднощі, Однією перешкодою для отримання коштів в займ було те, що дана квартира вже була в заставі у банку, в якості забезпечення зобовязань за кредитним договором, укладеним з банком, а тому необхідно було погасити залишок кредиту в розмірі 9000 дол. США, щоб квартира була знята з застави і особа, яка надасть йому кошти в займ була впевнена в тому, що у випадку не виконання ним грошових зобовязань, вона отримає квартиру і, з цього приводу нотаріус зміг укласти новий договір застави квартири. Для вирішення цієї проблеми позикодавець, надав йому частину позики в кількості 9000 дол. США для погашення кредиту в банку, що ним і було зроблено, а іншу частину в кількості 11000 дол. США пообіцяв надати в день укладання договору. Після погашення кредиту, зі сторони банку була надана йому довідка про те, що квартира № 5 в будинку № 69-А по пр. 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові, в заставі не знаходиться. День укладання договору застави квартири був призначений на 02.07.2010 року. У звязку з тим, що власницею більшої частини даної квартири була його мати, ОСОБА_1, в кінці червня 2010 року він звернувся до останньої з проханням допомогти йому в отриманні в займ грошові кошти, на що ОСОБА_1 погодилася. Своєму сину ОСОБА_9 також пояснив, що потрібна його згода на заставу даної квартири. 02.07.2010 року він зі своєю матірю ОСОБА_1 та сином ОСОБА_9 прибули до нотаріальної контори за адресою: м. Харків, вул. Чернишевського, буд.13, офіс №207, ОСОБА_11 запевнив його в тому, що договір застави оформляється саме двома документами: договором купівлі-продажу та попереднім договором, який підпише його син ОСОБА_9, бо на укладання договору застави саме в такому вигляді понесе менше затрат. Довірившись цьому, а також враховуючи що йому були необхідні гроші і це були єдині умови позикодавця, щоб їх отримати, він погодився, бо був впевнений, що кошти, які він отримує в займ, зможе таки повернути на протязі одного року. Його матір, ОСОБА_1 жодних коштів не отримувала. На протязі одного року, як і було домовлено він виплатив взятий ним займ з процентами в повному обсязі, але ОСОБА_11 відмовився переоформити квартиру на його сина, згідно попереднього договору, наголошуючи, що ним не в повному обсязі ще виплачені проценти. Лише в кінці 2014 року він дізнався від матері про те, що її 22.01.2014 року, його сина з дружиною виселили з квартири. З цього приводу він телефонував ОСОБА_11, але останній почав погрожувати, в результаті чого він зрозумів що його ошукали. Таким чином, він мав помилкове неправильне уявлення щодо фактичних обставин вказаного договору купівлі-продажу, внаслідок чого висловлена у договорі його воля не відповідає дійсному наміру та його внутрішньому волевиявленню, що є підставою для визнання зазначеного договору недійсним, як такого, що укладений ним внаслідок помилки, яка має істотне значення.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_12 заперечувала проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Крім іншого просила застосувати строки позовної давності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна у добросовісного набувача відмовлено. В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна у добросовісного набувача відмовлено. Скасовані заходи забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не звернув уваги та не дав належної оцінки наявним у справі доказам, які підтверджують факт укладання договору купівлі-продажу внаслідок помилки і безпідставно визнав попередній договір купівлі-продажу неналежним доказом укладання договору внаслідок помилки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 4 ст. 61, ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.3 ст. 203, 204, ч. ч. 1,3 ст. 215, ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ст. ст. 655, 657 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Положеннями ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Як зазначено у п. п.19,20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони другою стороною внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №1130, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 передали у власність ОСОБА_3 квартиру №5, що знаходиться в місті Харкові, проспект 50-річчя ВЛКСМ, будинок № 69-А, яка належить продавцям на праві приватної спільної часткової власності таким чином: ? частини квартири належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 26.01.1998 року, за реєстраційним № 5-98-114472, зареєстрованого Державним комунальним підприємством ХМБТІ №1, 30.01.1998 року за реєстровим № П-5-32190; 1/12 частини даної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, 12.06.2010 року за реєстровим № 3-678, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.06.2010 року, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «ХМБТІ» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством ХМБТІ 21.06.2010 року за № 26469196, реєстраційний № 15100089, номер запису П-5-32190 в книзі 1; 5/12 частин вказаної квартири належить ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, 12.06.2010 року за реєстровим № 3-680, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.06.2010 року, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «ХМБТІ» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством ХМБТІ 21.06.2010 року за № 26469123, реєстраційний № 15100089, номер запису П-5-32190 в книзі 1. Продаж квартири, що є дійсним наміром сторін, вчинено за суму 166082,70 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 21000,00 дол. США, які продавці повністю отримали від покупця таким чином: ОСОБА_1 отримала 89961,46 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 11375,00 дол. США та ОСОБА_7 отримав 76121,24 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 9625,00 дол. США. Сторони домовились, що вказана квартира буде повністю звільнена продавцями до 02.07.2011 року /т.1, а.с.15-16/.

02.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №1142. Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_3 зобовязалася передати у власність ОСОБА_9 квартиру №5, що знаходиться в місті Харкові, проспект 50-річчя ВЛКСМ, будинок №69-А. Договір купівлі-продажу вказаної квартири повинен бути укладений до 02.07.2011 року, до 17-00 год. у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за суму 237261,00 грн., що по курсу НБУ становить 30820,00 дол. США /т.2, а.с.4/.

Після підписання вище зазначених договорів, ОСОБА_1М, зі своїм онуком ОСОБА_9 залишилась проживати в цій квартирі, і здійснювала оплату житлово-комунальних послуг (том.2, а.с. 11-14).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.03.2015 року, власником квартири №5, що знаходиться в місті Харкові, проспект 50-річчя ВЛКСМ, будинок №69-А на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1879, виданого 02.09.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13 стала ОСОБА_6. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 02.09.2014 року /т.1, а.с.68-71/.

Згідно договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрованого в реєстрі за №2123 ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 квартиру №5, що знаходиться в місті Харкові, проспект 50-річчя ВЛКСМ, будинок №69-А, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.03.2015 року /т.1, а.с.94-96; т.2, а.с.15-16/.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 16.06.2015 року виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця №33 на імя ОСОБА_4, 22.08.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було знято з реєстрації за адресою: м. Харків, пр.50-річчя ВЛКСМ, 69-А /том.2, а.с.17/.

Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час укладання цього договору, діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій. Сторони договору підтвердили, що продаж квартири є дійсним наміром, своїм підписом продавці підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність зі свого боку по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Зазначену ціну продажу в цьому договорі продавці вважають вигідною для них, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких обставин і повністю їх задовольняє. Сторони підтвердили, що зміст ст. ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 257, 258, 261, 655-659, 688 ЦК України нотаріусом розяснено. Текст цього договору сторонам, нотаріусом прочитано вголос та прочитаний сторонами особисто. На час підписання договору, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено нотаріусом.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 655 ЦК, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Таким чином, ОСОБА_1, ОСОБА_7 повністю виконали умови договору купівлі-продажу квартири, укладеного 02.07.2010 року з ОСОБА_3

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вже було зазначено, для визнання угоди недійсною необхідно, щоб ця помилка мала істотне значення. Визнання помилки істотною чи не істотною можна поставити в залежність від такого критерію чи була б укладена угода за умови, якби особа не помилялася.

Суд першої інстанції вважав не доведеними ствердження ОСОБА_1 та ОСОБА_7, що договір купівлі-продажу квартири від 02.07.2010 року укладено внаслідок помилки, оскільки відсутні будь - які докази, що підтверджували наявність, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона мала істотне значення на момент укладення договору.

Свідок ОСОБА_14 зазначив, що був присутнім коли ОСОБА_7 виселяли із квартири невідомі особи та чув, як ОСОБА_1 вказувала на те, що ніякого договору купівлі-продажу квартири не укладала.

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що про договір купівлі-продажу квартири, де проживали ОСОБА_1 їй нічого невідомо. З січня 2014 року ОСОБА_1 у квартирі не проживають.

Свідок ОСОБА_9 зазначив, що про договір купівлі-продажу квартири йому стало відомо 22.01.2014 року, до цього часу він вважав, що була отримана якась сума грошей під заставу квартири. В 2013 році йому батько - ОСОБА_7 повідомляв, що борг не виплатив.

Свідок ОСОБА_16 зазначила, що після одруження з ОСОБА_9 вона була обізнана, про те, що квартира знаходиться у заставі.

Свідок ОСОБА_17 зазначив, що він був свідком передачі грошових коштів, присутнім при підписанні ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири і те, що ОСОБА_7 інтересувався чому укладається договір купівлі-продажу замість застави.

На думку суду першої інстанції показання вище вказаних свідків є не достатніми для визнання договору недійсним та не підтверджують, що договір купівлі-продажу квартири був укладений ОСОБА_1 під впливом помилки.

Крім того, посилання ОСОБА_7 на укладання попереднього договору від 02.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, як на доказ того, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був відсутній намір продавати спірну квартиру, суд не узяв до уваги, оскільки даний договір не є належним доказом даного факту, а також не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним у відповідності до вимог ст. 229 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на момент укладення договору купівлі - продажу (станом на 02.07.2010 року) помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, як це зазначено у ч.1 ст.229 ЦК України ОСОБА_1 та ОСОБА_7 чи представником не наведено а судом не здобуто.

Також суд вважав, що підстави, на які посилається позивач, для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.07.2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 відсутні, та оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири за адресою: м. Харків, пр.50-річчя ВЛКСМ, 69-А від 02.07.2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_18, то й відсутні підстави для витребування вказаного майна із законного володіння ОСОБА_4

Посилання ОСОБА_1М, на її похилий вік та стан здоровя, а саме вади зору, судом не визнані в якості підстави для задоволення позову.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_12 про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції не вбачав підстав для її задоволення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний звязок наявних у справі доказів в їх сукупності, прийшов до висновку про відмову у задоволені позовів.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.О. Макаров

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_19