АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6984/15 Справа № 202/4626/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 10 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/2200-АП, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 29 700 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,4% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 09 грудня 2014 року.

Цим же договором було визначено поручителем ОСОБА_3 Відповідачка ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 26 березня 2014 року у розмірі 39 717 доларів США, яка складається з наступного: 25857,53 доларів США - заборгованості за кредитом, 13859,26 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 44630,40 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 26.03.2013 року по 25.03.2014 року, 31410,13 грн. - штраф.

З урахуванням всіх обставин позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39717 доларів США, що еквівалентно 420003 грн. 36 коп., 76041 грн. штрафних санкцій та пені, судові витрати по справі.

ОСОБА_2 у січні 2015 року подала зустрічний позов до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те , що кредитний договір, укладений між банком та нею має бути визнаний судом недійсним, оскільки надання кредитних коштів за договором та їх повернення здійснювалося у доларах США. Просила визнати недійсним договір «Автопакет» № 8/2007/840-К/2200-АП від 10 грудня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-К/2200-АП від 10 грудня 2007 року у розмірі 39 717 доларів США, що еквівалентно 420 003 грн. 36 коп., 76 041 грн. штрафних санкцій та пені, всього 496 077 грн. 36 коп.

Вирішено питання про судовий збір.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 10 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», який було перейменовано у ПАТ КБ Надра», та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір «Автопакет» № 8/2007/840-К/2200-АП, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 29 700 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,4% на рік на суму залишку заборгованості. Термін повного погашення кредиту 09 грудня 2014 року. Згідно п 2.2.1 цього договору позичальник повертає кредит та сплачує відсотки шляхом сплати суми мінімального необхідного платежу у розмірі 565,32 доларів США у строк до 18 числа поточного місяця. Згідно п. 2.2.3. договору у випадку непогашення заборгованості станом на 20 число поточного місяця, банк застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені договором.

Згідно умов договору «Автопакет» № 8/2007/840-К/2200-АП від 10 грудня 2007 року ОСОБА_3 поручився перед банком за виконання ОСОБА_4 умов даного договору .

Судом встанвлено, що ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору в частині своєчасної сплати за договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість станом на 26 березня 2014 року у розмірі 39 717 доларів США, яка складається з наступного; 25 857,53 доларів США - заборгованості за кредитом, 13859,26 доларів США -заборгованість по процентам за користування кредитом, 44630,40 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором за період з 26.03.2013 року по 25.03.2014 року, 31410,13 грн. штраф, що також підтверджується матеріалами справи, доказів на спростування вказаної заборгованості відповідачами суду надано не було, у звязку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача ПАТ КБ «Надра» у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції послався на те, що у судовому засіданні не було надано жодних доказів на підтвердження того, що банк при укладанні вищевказаного кредитного договору не мав відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, факт того, що ОСОБА_2 свідомо звернулася до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, повністю розуміла свої права та обов'язки, правові наслідки у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за договором та погоджувалася з ними, підтверджується умовами кредитного договору № 8/2007/840-К/2200-АП від 10.12.2007 року, підписаного позивачкою добровільно.

Судом встановлено, в що момент вчинення правочину, тобто в момент укладання кредитного договору між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Погашення ОСОБА_2 кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання нею чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки у даному випадку відбувається погашення фошового зобов'язання, предметом якого є валютні цінності, надані в кредит. На підставі чого суд відмовив у задовлденні позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам, нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_2 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_2 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що банком надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Вказані посилання є безпідставними, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду була оглянута кредитна справа № 8/2007/840-К/2200-А, в якій міститься памятка клієнту «Автопакет», в якій міститься інформація про розмір кредиту та строки кредитування, дійсні процентні ставки та комісії , з якою позивачка ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказаний документ під час укладення кредитного договору.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що станом на дату підписання кредитного договору «Автопакет» № 8/200/840-К/2200-АП від 10 грудня 2007 року ПАТ КБ «Надра» не був уповноважений банком з надавання кредиту фізичній особі іноземною валютою, у звязку з чим її було введено в оману.

Проте з таким, доводом апелянта погодитися не можна, оскільки відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ІДК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий__еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якшо інший порядок її визначення не встановлений договором абр законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України забовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Просистему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 10 грудня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не цередбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин висновки суду про те, що банком правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення договору, є вірними.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження обставин справи є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду про стягнення заборгованості з відповідачів.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_5