Дата документу 17.11.2015
Справа № 320/1582/15-ц
Провадження № 2/320/1301/15
17 листопада 2015 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: Іваненко О.В.,
при секретарі: Михайловій Г.В.,
за участю представника позивача: адвоката ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», за участю третьої особи: ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків його недійсності,
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», за участю третьої особи: ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків його недійсності.
В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
В судовому засіданні, за клопотанням адвоката ОСОБА_1, позивача допитано в якості свідка.
Вивчивши матеріали справи, вислухав представника позивача, позивача, допитавши свідка, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч. 4 ст.631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Відповідно до п. 1.1. Договору предметом лізингу по даному Договору є транспортний засіб згідно прайсу Ford Fiesta 1.0 АТ comfort 2013.
Згідно Додатку №1 до Договору Лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення Договору складає 177 000,00 грн. (сто сімдесят сім тисяч 00 копійок) (п. 1.2. Договору).
Відповідно до п. 1.7. Договору предмет лізингу передається в користування Позивачу протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати на рахунок Відповідача авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісійної винагороди за організаційні заходи, що пов'язані з підготовкою та укладенням Договору (10% від вартості предмету лізингу), та комісійної винагороди за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу).
комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням Договору в розмірі 17 700,00 грн. (сімнадцять тисяч сімсот гривень 00 коп.), що підтверджується
квитанцією № 13 від 11.09.2014р. (а.с.17).
Згідно п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються такі послуги, як фінансовий лізинг.
23.09.2014 року Позивачем було направлено лист-претензію на адресу Відповідача з вимогою розірвати Договір та повернути сплачену Позивачем комісійну винагороду за організаційні заходи, що пов'язані з підготовкою та укладенням Договору в розмірі 17 700,00 грн. (сімнадцять тисяч сімсот гривень 00 коп.), оскільки умови Договору є такими, що порушують принципи рівності, справедливості та значно звужують її права як споживача стосовно Відповідача у разі неналежного виконання ним обов'язків, звужені обов'язки Відповідача, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України повністю виключені відповідальність Відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права Відповідача в порівнянні з правами Позивача.
Відповідач лист отримав, про що свідчить повідомлення про вручення від 30.09.2014р., однак відповіді не надав та кошти не повернув (а.с.19).
Проаналізувавши матеріали справи, судом було встановлено, що положення Договору лізингу порушують загальні засади цивільного судочинства, а саме - розумність, рівність та справедливість, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, що, в свою чергу, впливає на його дійсність.
Згідно ч.3 ст.509 ЦКУ встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Згідно п.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Згідно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір може бути визнаний недійсним на вимогу споживача, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Так згідно договору, суд вважає несправедливими наступні умови про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця - пп. 3.3.4. п. 3.3., п. 5.5., п. 5.6., п. 5.7., п. 5.15., п. 8.3., п. 8.7., п. 8.10., п. 8.14., п. 10.3., п. 10.5., які не відповідають порушення п.3 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Відповідно до вищевказаних пунктів договору, більшість дій Позивача, що пов'язані з предметом лізингу, мають бути обов'язково письмово погоджені з Відповідачем (наприклад, зміна місця зберігання предмета лізингу, модернізація та поліпшення); право Відповідача змінити розмір платежів та обов'язок Позивача прийняти такі зміни; Позивач зобов'язаний сплачувати платежі незалежно від подій чи форс-мажорних обставин; заборона вимагати від Відповідача зменшення суми платежів, у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви; жорсткий обов'язок Позивача сплатити всі платежі, штрафи, пені, витрати у разі повернення предмету лізингу Відповідачу на його вимогу.
Що стосується обов'язків Відповідача щодо якісного надання ним послуг, то вони не регламентовані (мають декларативний та загальний характер на відмінну від обов'язків Позивача), а обумовлені лише власним розсудом.
Згідно з ч.3 ст. 15 ЗУ «Про лізинг», якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, лізингоодержувач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів.
Так було встановлено, що положення Договору містять умови, що суперечать ч.3 ст. 15 ЗУ «Про лізинг», а саме позивач не має право на відшкодування витрат.
Так п. 10.11., п. 10.12, в порушення п. 4 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про лізинг» встановлено можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Положення п.п. 10.11., 10.12 Договору містять умови щодо сплати штрафу за відмову Позивача від Договору та можливість неповернення Відповідачем коштів (комісії за організацію Договору.
Так п. 10.12. договору в порушення п. 5 ч.2 ст. 18 ЗУ «Про лізинг» встановлено вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Так, положення п. 10.12. Договору містять умову про сплату штрафу в розмірі авансового платежу (50%) та неповернення комісії за організацію договору (10%) у разі розірвання Договору Позивачем, тобто - непропорційно велика сума компенсації (60%).
Так пп. 3.3.8. п. 3.3., п. 8.17 договору в порушення п. 6 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про лізинг» встановлено надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається . Вказаними пунктами Договору встановлено право Відповідача розірвати Договір на власний розсуд без письмового повідомлення про таке розірвання у випадку невиконання Позивачем будь-яких обов'язків, що регламентовані п. 3.2. Договору, натомість такого права у Позивача не має. Також, передбачено право Відповідача розірвати Договір у разі відмови Позивача від підписання акту коригування вартості предмета лізингу (у разі зміни розміру платежів) при цьому раніше сплачені платежі Позивачу не повертаються.
Так п. 8.3 договору, в порушення п. 11 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про лізинг» встановлено надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Так, Відповідач має право вимагати зміни розміру платежів (у разі виникнення податкових платежів), а Позивач зобов'язаний прийняти такі зміни (право Позивача відмовитися не встановлено).
Так п. 1.6., п. 8.3., п. 8.13., п. 8.14., п. 8.17. в порушення п. 13 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про лізинг» встановлено визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Всупереч п. 13 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про лізинг» вказані вище пункти Договору регламентують умови, відповідно до яких у разі зміни розміру лізингових платежів (а отже й вартості предмета лізингу) Позивач зобов'язаний прийняти такі зміни. У разі відмови останнім Відповідач має право розірвати Договір без повернення раніше сплачених лізингових платежів.
Тобто, умовами Договору не передбачено право Позивача як споживача послуг розірвати Договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення Договору.
Таким чином, зазначені вище положення Договору є несправедливими та такими, що призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків, оскільки обов'язки Позивача жорстко регламентовані на відмінну від обов'язків Відповідача, які мають загальний, декларативний та нечіткий характер (наприклад, передати у користування предмет лізингу, повідомити про особливості предмету лізингу, забезпечити захист прав Позивача на предмет лізингу, а також інші обов'язки згідно законодавства), право Відповідача розірвати Договір (натомість Позивач такого права не має, взагалі чітко не встановлено право розірвати Договір).
Отже, згідно положень Договору на Позивача покладається значно більше обов'язків в порівнянні з обов'язками Відповідача, та права Позивача значно звужені в порівнянні з правами, які надані Відповідачу (значно розширені).
Крім того, стаття 10 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність Позивача перед Відповідачем і водночас взагалі не передбачена ніяка відповідальність Відповідача перед Позивачем за невиконання чи неналежне виконання умов Договору.
Також у вищевказаному договорі лізингу судом вбачаються порушення норм цивільного кодексу України та ЗУ «Про лізинг».
Так, за умовою п. 1.3 Договору Відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність, однак згідно п. 1.4 Договору Відповідач не відповідає перед Позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, за цими зобов'язаннями відповідає продавець, проте у Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку недоліків товару.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює Відповідач, пункт 1.4 Договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця та Відповідача за зобов'язанням щодо продажу предмету договору лізингу у разі, якщо вибір продавця предмету договору лізингу був здійснений лізингодавцем.
Згідно ч. 2 ст.1 ЗУ «Про лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Отже, відповідно до цієї норми Закону про лізинг лізингоодержувач за договором лізингу сплачує лізингові платежі, які відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону про лізинг включають: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Однак, всупереч цієї норми Закону про лізинг умовами Договору передбачена сплата Позивачем комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, яка складає 10% від вартості предмета лізингу, та, яка не передбачена Законом про лізинг і не входить в перелік послуг, які підлягають оплаті відповідно до положень цього закону.
Згідно ч. 2 ст. 768 ЦК України, якщо у речі, яка була передана наймачеві з, гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: заміни речі, якщо це можливо; відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані.
Згідно ст. 11 ЗУ «Про лізинг», лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.
Так умови п. 4.5. Договору не відповідають вимогам вищезазначених законів, якими у випадках наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу надано право тільки на заміну речі шляхом укладання додаткової угоди та проведення додаткових розрахунків без зазначення права Позивача на розірвання Договору та відшкодування збитків.
Відповідно до ч.3 ст. 15 ЗУ «Про лізинг», якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, лізингоодержувач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів.
Пунктом 5.5. Договору передбачено, що будь-які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження з Відповідачем. В той же час в цьому пункті визначено, що Відповідач у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій Позивачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів.
Таким чином, в Договорі взагалі не оговорені умови, які б надавали право Позивачу у випадку невиконання умов Договору Відповідачем розірвати договір з ініціативи Позивача та ставити питання відшкодування шкоди. Також в договорі не передбачено право Позивача відмовитися від Договору в односторонньому порядку в разі прострочення передачі предмета лізингу більше 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови, тоді як ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків.
Отже, вищенаведені положеннями Договору не тільки не відповідають положенням чинного законодавства України, а й свідчать про істотний дисбаланс прав, обов'язків, відповідальності сторін, порушують принцип рівності, розумності та справедливості, а тому є всі підстави вважати Договір недійсним.
Згідно з ч 1 ст. 216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Аналізуючи матеріали справи, враховуючи вищевикладене та докази надані позивачем, судом було встановлено, що дійсно договір лізингу своїми окремим пунктами не відповідає вимогам чинного законодавства, даний факт істотно порушує права позивача як лізингоодержувача, згідно договору лізингу відповідачем на вимоги позивача не було надано предмет лізингу, відповідач всіляко ухається від виконання умов договору, претензія позивача щодо досудового врегулювання спору, а саме розірвання договору лізингу, була залишена без уваги відповідача, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, комісійна винагорода за організаційні заходи, що пов'язані з підготовкою та укладенням Договору, в розмірі 17 700,00 грн. підлягає повернунню позивачу. Крім того, згідно ст.79, 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на оплату послуг адвоката, які підтверджуються квитанцією, договором про надання правової допомоги, копією свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю та розрахунком, які складають 2192,00 грн., та стягнути судовий збір на користь держави.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-214, 218 ЦПК України, 203, 216, 509, 627 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про лізинг», суд
Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», за участю третьої особи: ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків його недійсності задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду ОСОБА_4