Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Зборівської державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі та реєстраційного посвідчення на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в 1976 році її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було побудовано житловий будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_1. У серпні 1983 року шлюб між батьками було розірвано. Свідоцтво про право власності на зазначене будинковолодіння було видано у 1987 році лише на ім'я батька ОСОБА_5, хоча воно було спільною сумісною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_6 Після смерті матері вона дізналася, що відповідач у 2006 році шляхом обману після смерті батька успадкував усе будинковолодіння. Вважає зазначені дії неправомірними, оскільки після смерті батька вона, вступивши в управління спадковим майном, прийняла спадщину.

Враховуючи наведене, просила визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 червня 2006 року, видане ОСОБА_4, витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі від 20 червня 2006 року ОСОБА_4 як єдиного спадкоємця померлого ОСОБА_5, реєстраційне посвідчення № 838 від 20 червня 2006 року, що засвідчує приватну власність ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 червня 2006 року, видане державним нотаріусом Зборівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним реєстраційне посвідчення № 838 від 20 червня 2006 року на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, видане Зборівським районними бюро технічної інвентаризації на ім'я ОСОБА_4

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2014 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_3 не доведено, що вона в установлений законом строк вступила в управління спадковим майном після смерті батька.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач після смерті батька ОСОБА_5 вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном, а тому прийняла спадщину.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, 30 липня 1987 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а 20 червня 2006 року державним нотаріусом Зборівської нотаріальної контори сину спадкодавця ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка регулювала спірні правовідносини на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо:

1) він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

З довідки Озернянської сільської ради від 14 червня 2006 року вбачається, що в управління спадковим майном протягом шести місяців після смерті ОСОБА_5 вступив його син ОСОБА_4, зробив поточний ремонт житлового будинку, своєчасно сплачує податкові платежі.

Як вбачається з довідок Озернянської сільської ради від 02 червня та 29 серпня 2014 року, позивач ОСОБА_3 на момент смерті спадкодавця в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрована не була, а проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання позивача на те, що після смерті ОСОБА_5 спадщина відкрилася на Ѕ частини майна, оскільки, як вбачається із заяви ОСОБА_6 від 14 червня 2006 року на адресу Зборівської державної нотаріальної контори, остання повідомила, що спадщину після смерті ОСОБА_5 вона не приймає, спадкувати не бажає та в суд із заявою про продовження строку для прийняття спадщини звертатися не буде.

Враховуючи наведене, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не довела, що вона в установлений законом строк вступила в управління спадковим майном.

З огляду на вищевикладене судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим та відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2014 року скасувати, рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська