Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ08 квітня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоШтелик С.П.,суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,Коротуна В.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Чернігові ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 вересня 2014 року, в с т а н о в и л а:У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Ситнез» (далі - ПАТ «АБ «Синтез») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 02 липня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № KrF-56/08-04. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним договором між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, 03 липня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором у розмірі 283 949 гривень 65 копійок. Посилаючись на те, що вказане рішення суду не виконано, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла.Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2014 року позов задоволено. Ухвалено звернути стягнення за договором іпотеки, укладеним 03 липня 2008 року між ПАТ «АБ «Синтез» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,2 кв. м., житловою площею 39, 4 кв.м, що належить ј квартири ОСОБА_5 на праві приватної власності на житло видане виконавчим комітетом Деснянської районної ради 24.11.1999 року згідно з розпорядженням (наказом) від 22 листопада 1999 р № 2222, право власності на нерухоме майно зареєстроване у Чернігівські міжміському бюро технічної інвентаризації 26 листопада, і записано в реєстрову книгу № 29-18707, ј квартири ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., 15 травня 2006 року, за реєстровим № 2170, ј квартири ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло видане виконавчим комітетом Деснянської районної ради 24.11.1999 року згідно з розпорядженням (наказом) від 22 листопада 1999 року № 2222, право власності на нерухоме майно, зареєстроване у Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 26 листопада, і записано в реєстрову книгу № 29-18707, 1/4 квартири ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності житло видане виконавчим комітетом Деснянської районної ради 24.11.1999 року згідно з розпорядженням (наказом) від 22 листопада 1999 року № 2222, право власності на нерухоме майно зареєстроване у Чернігівському бюро технічної інвентаризації 26 листопада 1999 року і записано в реєстрову книгу № 29-18707 шляхом продажу даної квартири на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації за ціною, не нижчій за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Ухвалено за рахунок отриманих від продажу предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги ПАТ «АБ «Синтез», які полягають у погашенні заборгованості за кредитним договором в сумі 283 949 гривень 65 копійок, яка стягнута рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2013 року. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 18 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1, скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову у цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.Судами встановлено, що 02 липня 2008 року між ПАТ «АБ «Синтез» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № KrF-56/08-04. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за кредитним договором між ПАТ «АБ «Синтез», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 03 липня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором у розмірі 283 949 гривень 65 копійок. Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Встановивши дотримання банком процедури, передбаченої ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення відповідачів про добровільне виселення з предмета іпотеки, суд першої інстанції на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР дійшов висновку про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 із займаного житла. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зі спірної квартири та, ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що вказані особи залучені до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а тому висновок про їх виселення з предмета іпотеки не узгоджується з приписами ст. ст. 2, 4, 5, 8, 30, 31, 35, 213, 214 ЦПК України. Висновок апеляційного суду в цій частині є законним та обґрунтованим. Разом з тим, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зі спірної квартири, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спір вирішено з дотриманням вимог ст. ст. 575, 589, 590 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР та Закону України «Про іпотеку». Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 109 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15). Вирішуючи спір, суди не врахували, що предмет іпотеки належить ОСОБА_5 у розмірі ј частини на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Деснянської районної ради 24 листопада 1999 року та ј частини на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 15 травня 2006 року; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - по ј частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Деснянської районної ради 24 листопада 1999 року, тобто до укладення кредитного договору. За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду необхідно з'ясувати фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема перевірити обставини придбання спірної квартири та ухвалити у справі законне та обґрунтоване рішення. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а:Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - ОСОБА_11 задовольнити частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 вересня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 вересня 2014 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий С.П. Штелик Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Попович