У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсними кредитного договору від 07 березня 2008 року № 010/2-0-1/08-089 і договору іпотеки від 19 березня 2010 року та стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 100 тис. грн.

Посилалась на те, що на порушення законодавства України кредит було надано не в національній, а в іноземній валюті, банк незаконно нарахував комісію за надання кредиту та в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, збільшивши відсоткову ставку на 2 %. Договір іпотеки також є недійсним, оскільки був укладений для забезпечення виконання зобов'язань недійсного правочину.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсними кредитний договір від 07 березня 2008 року № 010/2-0-1/08-089 та договір іпотеки від 19 березня 2010 року, що були укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Застосовано правила реституції та зобов'язано сторони повернути в натурі все, що вони одержали на виконання кредитного договору від 07 березня 2008 року.

Зобов'язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повернути ОСОБА_3 суму сплачених коштів у розмірі 162 тис. доларів США.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишок боргу згідно з кредитним договором, у розмірі еквівалентному 249 990,68 доларів США, що складає 1 267 452 грн 75 коп. станом на 07 березня 2008 року за курсом 5,07 грн за 1 долар США.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судові витрати в сумі 3 654 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний кредитний договір підлягає визнанню недійсним у зв'язку з його невідповідністю приписам ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Про страхування», а також у зв'язку із введенням позивача в оману відповідачем щодо істотних умов договору. Оскільки договір іпотеки укладено на забезпечення недійсного договору, то такий договір також підлягає визнанню недійсним.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 07 березня 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Біляївського відділення Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 010/2-0-1/08-089, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 249 990,68 доларів США терміном 07 березня 2018 року, а позивач зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі 13,25 % річних.

Згідно з ч. 1 ст. 638 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843712/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 1 ст. 640 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843714/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 6.7 кредитного договору позичальник перед укладенням цього договору у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується повідомленням про умови кредитування, які є невід'ємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною (а. с. 11, т. 1).

Частково задовольняючи позов та посилаючись на приписи ст. ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суди виходили з того, що банк, усупереч вказаним нормам матеріального права, не повідомив позивача про можливість укладення договору в національній валюті та не попередив її, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, хоча дана інформація є вільнодоступною.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не звернули уваги та не дали оцінки матеріалам кредитної справи (кредитному договору з додатками, анкеті-заяві на кредит під комерційну іпотеку, скріплену особистим підписом позичальника) та не врахували, що позивач не звертався до відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, та не перевірили, чому він не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов'язання.

Крім того, частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що страхування майна, переданого позивачем в іпотеку, використано банком як один із видів забезпечення виконання зобов'язання, який не передбачено ст. 546 ЦК України.

Разом із тим суди не звернули уваги на те, що згідно з приписами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про іпотеку» на іпотекодавця покладено обов'язок застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження та псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя.

Крім того, суди, посилаючись на спорідненість та пов'язаність банку та страхової компанії, з якою було укладено договір страхування, як на підставу визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, не зазначили, у чому саме полягає порушення прав позивача з огляду на те, що своїх пропозицій щодо вибору страхової компанії останній не надавав.

Разом із тим, визнаючи недійсним кредитний договір та договір іпотеки, суди у той же час увійшли в обговорення питання виконання позивачем умов даних договорів та виходили з того, що невиконання обов'язків за договором виникло не з вини боржника, а внаслідок надзвичайних невідворотних зовнішніх обставин, які не залежать від волі боржника, тому є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання.

Крім того, зазначаючи, що кредитний договір та договір іпотеки не відповідають вимогам закону, у той же час як на підставу недійсності правочинів суди послались одночасно і на введення відповідачем позивача в оману і на укладання оспорюваних правочинів внаслідок помилки. При цьому не звернули уваги на те, що за своєю суттю такі підстави недійсності правочинів є взаємовиключними.

Визнаючи недійсним кредитний договір, застосовуючи реституцію на підставі ст. 216 ЦК України та покладаючи на ОСОБА_3 обов'язок повернути банку отриману нею суму кредитних коштів у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день отримання кредиту, суди не звернули уваги на те, що кредит ОСОБА_3 було надано в іноземній валюті - доларах США, з цього приводу суди будь-яких висновків не навели.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У той же час суди на вказані норми матеріального права уваги не звернули та, не перевіривши, чи можуть бути обставини, на які посилався позивач, підставами недійсності кредитного та іпотечного договорів, дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук