Справа №: 343/1760/14-ц
Провадження №: 2/0343/22/15
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Керніцького І. І.,

секретаря - Оленюк Т. В.,

адвоката - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, а також зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач-відповідач ОСОБА_3 просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, укладений 05.10.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1; зобов?язати ОСОБА_4 повернути будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 та поновити строк позовної давності.

Натомість відповідач-позивач ОСОБА_4 просить суд постановити рішення, яким застосувати наслідки нікчемності правочину, визнавши недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який посвідчений секретарем Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та поносити строк звернення до суду з позовом.

Свої вимоги позивач-відповідач ОСОБА_3 мотивує тим, що 05 жовтня 2011 році його брат, ОСОБА_5, подарував своїй дружині ОСОБА_4, будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 Власником вищезазначеного майна він став на основі рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року за позовом ОСОБА_5 до Яворівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно по заповіту. Заявлені вимоги мотивував тим, що після смерті батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8, яка отримала спірне будинковолодіння у спадщину, проживав у ньому, оплачував рахунки, підтримував будинковолодіння в належному вигляді, обробляв земельну ділянку біля будинку, тобто фактично вступив в управління спадковим майном. Оскільки права власності на будинковолодіння за його матір'ю - спадкодавцем ОСОБА_8 не було зареєстроване, звернувся до суду. Однак ОСОБА_5 не повідомив суду про те, що вищезазначене домоволодіння в червні 1981 року було вже подаровано позивачу, ОСОБА_3. Це зможе підтвердити договір дарування укладений 20 червня 1981 року посвідчений Солуківською сільською радою. Про вчинення неправомірних дій братом, ОСОБА_3 не знав. В 2013 році приїхавши на Україну, він дізнався про те, що його брат, звернувся з позовом "про прийняття спадщини" до Долинського районного суду і на основі рішення зміг прийняти в державній нотаріальній конторі спадщину на майно, яке не належало спадкодавцю та отримав свідоцтво про право на спадщину. В зв?зку з цим ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області дійшла до висновку, що позивач, ОСОБА_3, правомірно набув права власності на будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1. 28 квітня 2014 року скасував рішення першої інстанції та виніс нове. В ньому зазначено, що в задоволенні позову ОСОБА_5 до Яворівської сільської ради про визнання права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 відмовити. Так як рішення, першої інстанції, скасовано позивач залишився власником будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1. З вищевикладених обставин змушений звернутися до Долинського районного суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору дарування від 05 жовтня 2011 року. Відповідно до статті 1301 цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Ст. 204 ЦК Ураїни зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно чинного законодавства дарувальник має право дарувати будь-які речі, належать йому на праві приватної власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинами. Посилаючись на ст. п.2 ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦКУ. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. (п.3 ст. 386 ЦКУ). Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ( ст. 22 ЦКУ). Посилаючись на вищевикладене, прошу стягнути з відповідача, оплачений судовий збір у сумі 1028 гривень 42 копійки, який вони змушені оплатити для відновлення порушеного права ОСОБА_3 П. 1 ст. 236 ЦКУ передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 728 Цивільного кодексу України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Однак, відповідно до чинного законодавства позивач має право поновити строк позовної давності. П. 5 ст. 267 ЦКУ передбачає те, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач не володів істинною ситуацією. Про вчинення всіх протиправних діянь дізнався в грудні 2013 року.

Відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом, який обґрунтовує тим, що на розгляді Долинського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до неї, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору дарування та витребування майна з незаконного володіння. В підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 посилається на договір дарування від 20 червня 1981 року посвідчений Солуківською сільською радою, Долинського району, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок в с.Яворів Долинського району на земельній ділянці розміром 0.08 га. Вважає, що даний правочин вчинено з порушенням норм процесуального та матеріального прав виходячи з наступного. По перше: в договорі дарування на який, як доказ посилається ОСОБА_3, не вказано точних даних про об'єкт дарування, а саме: адреси подарованого будинку, його площ та розмірів, зокрема в договорі дарування вказано, що ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок, коли відповідно до договору дарування від 05 жовтня 2011 року та технічного паспорта виданого на її ім'я на будинковолодіння в АДРЕСА_1 її належить не тільки житловий будинок, а і господарські споруди (стайня, стодола, гараж, вбиральня, шопа, навіс, ворота, огорожа), в в'язку з чим виникає багато розбіжностей з житловим будинком вказаним в договорі дарування ОСОБА_3 та будинковолодінням яке належить її. По друге: відповідно до договору дарування ОСОБА_3 житловий будинок подаровано на земельній ділянці розміром 0.08 га, коли в довідці від 11 липня 2011 року виданої головою Яворівської сільської ради вказано, що житловий будинок розташовано на земельній ділянці розміром 0.18 га. Цікавим також є те, що відповідно до погосподарських книг за 1977- 1979 роки, в будинку проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а також те, що головою сім'ї була саме ОСОБА_8 В світлокопії цієї по- господарської книги також вказано, що ОСОБА_11 вибув на роботу у 1973 році. Світлокопія погосподарської книги за 1980-1982 роки, головою сім'ї вказана ОСОБА_8, членами сім'ї вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_3. В цій по господарській книзі вказано площу будинку, а саме 90м2, коли відповідно до технічного паспорта виданого на її ім'я вказано 111.4 м2 на цій же копії стоїть відмітка, що головою господарства став ОСОБА_3 на підставі договору дарування укладеного 20 червня 1981 року, виникає запитання, коли було проведено цей запис в погосподарській книзі, а також хто кому подарував та який будинок, оскільки у всіх по господарських книгах вказано, що головою сім'ї, а відповідно і власником була ОСОБА_8, а з нею проживав її чоловік ОСОБА_6, не ОСОБА_6, як вказано в договорі дарування на який посилається ОСОБА_3, тому виникає запитання хто такий ОСОБА_6 та як він міг подарувати спірний житловий будинок, який йому не належав. В світлокопії погосподарської книги за 1996-2000 роки вказано, що головою сім'ї була ОСОБА_8 з нею проживав син ОСОБА_5, в цих же роках збільшилася площа земельної ділянки з 0.08 га до 0.18 га. Площа будинку вказана 90 м2, також вказано, що земельна ділянка приватизована на підставі рішення сесії від 04.10.1996 року. Відповідно до світлокопії погосподарської книги за 2001-2005 роки ОСОБА_8 була головою сім'ї до ІНФОРМАЦІЯ_2 року тобто до дня смерті, з того часу головою сім'ї записаний ОСОБА_5. Аналогічні відомості вказані в погосподарській книзі за 2006-2010 роки, де головою господарства вказаний ОСОБА_5. Відповідно до погосподарської книги за 2011-2015 роки власником домогосподарства являється ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Вважає, що в даному випадку на правовідносини які виникли під час укладення договору дарування 20.06.1981 року поширюється норма закону яка передбачена розділом 5 глави 16 параграфом 1 ЦК України, щодо положень про правочини. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України. Ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України передбачено - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статею 216 ЦК України передбачено - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вказано в ст.228 ЦК України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Статтею 236 ЦК України - передбачено нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як вона вказувала раніше, про договір дарування на який, як доказ посилається ОСОБА_3, вона дізналася в 2013 році, коли останній звернувся до Апеляційного суду Івано-Франківської області з апеляційною скаргою на рішення Долинського районного суду, яким було визнано право власності на будинковолодіння за її покійним чоловіком, тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущено.Статтею 59 ЦП К України передбачено суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проаналізувавши все вище вказане, можна прийти до висновку, що в даному випадку мова йде про те, що ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 житловий будинок на який фактично не мав жодних прав та який на час укладення договору дарування йому не належав, що підтверджується світлокопіями погосподарських книг, тому такий правочин можна вважати нікчемним.

Представник позивача-відповідача в судовому засіданні позовні вимоги, заявлені його довірителем підтримав та просив їх задоволити. Натомість заперечив щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, подав сулу письмове заперечення в якому зазначив, що зустрічний позов порушує його законні конституційні права і свободи людини і громадянина гарантовані йому державою, законодавством Української Радянської Соціалістичної Республіки (яке діяло на час вчинення правочину) та чинним законодавством України. Найперше - відповідно до законодавства, закони та інші нормативно-правові акти, не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України. Посилаючись Основний Закон України зустрічна позовна заява повинна керуватися законодавством Української PCP і Основному закону Конституція Української PCP 1978 р./19.12.1992. Посилаючись на ст. 243 Цивільного кодексу Української PCP за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Стаття 244 вищезазначеного кодексу передбачає, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, має бути нотаріально посвідчений. В договорі дарування від 20 червня 1981 року зазначено, що дарунок сторони оцінили 1500 карбованців. Відповідно даний договір має бути нотаріально засвідчений. Просить суд звернути увагу на запис в договорі, в якому зазначено, що в с.Солуків 1981 року червня 20 дня вищезазначений договір нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Солуківської сільської ради депутатів трудящих. Даний договір зареєстровано в книзі нотаріальних дій під № 5. Посилаючись на главу 14 Основного закону Конституції Української PCP 1978 p./19.12.1992. та на п.10 ст. 25 закону Української PCP "Про сільську Раду депутатів трудящих Української PCP" в якому зазначено, що в галузі забезпечення соціалістичної законності, охорони державного і громадського порядку, прав громадян, здійснення народного контролю сільська Рада народних депутатів вчиняє нотаріальні дії відповідно до законодавства Союзу PCP і Української PCP. Керуючись вищеописаним, договір дарування укладений 20.06.1981 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який було посвідчено Солуківською сільською радою, Долинського району відповідає вимогам законодавству, яке діяло на час здійснення правочину. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (ст. 243 Цивільного кодексу Української PCP). Прошу суд звернути увагу на те, що він отримав дарунок у власність. Вкладав кошти в будівництво. Цей факт зможуть підтвердити свідки. Також позивачка зазначає, що відповідно до договору дарування, житловий будинок подаровано на земельній ділянці розміром 0.08 га, коли в довідці від 11 липня 2011 року виданої Яворівської сільської ради вказано, що житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 0.18 га. Договір дарування був вчинений на 0,08 га. Його сусідка, ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 жителька с. Яворів, після вчинення його батьком на його ім'я договору дарування, віддала йому 0,10 га свого городу, з вище викладених обставин на даний час 0,18 га. В договорі дарування від 20.06.1981 року, який було посвідчено Солуківською сільською радою, Долинського району, зазначено, Яворівська сільська рада 20.06.1981 року видала довідку № 603 в якій зазначено, що будинок належить дарителю на підставі погосподарської книґи №1, здійснення народного контролю сільська Рада народних депутатів вчиняє нотаріальні дії відповідно до законодавства Союзу PCP і Української PCP. Керуючись вищеописаним, договір дарування укладений 20.06.1981 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який було посвідчено Солуківською сільською радою Долинського району відповідає вимогам законодавству, яке діяло на час здійснення правочину. Також позивачка зазначає, що відповідно до договору дарування, житловий будинок подаровано на земельній ділянці розміром 0.08 га, коли в довідці від 11 липня 2011 року виданої Яворівської сільської ради вказано, що житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 0.18 га. Договір дарування був вчинений на 0,08 га. Його сусідка, ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 жителька с.Яворів, після вчинення його батьком на його ім'я договору дарування, віддала йому 0,10 га свого городу, з вище викладених обставин на даний час 0,18 га. В договорі дарування від 20.06.1981 року, який було посвідчено Солуківською сільською радою, Долинського району, зазначено, Яворівська сільська рада 20.06.1981 року видала довідку № 603 в якій зазначено, що будинок належить дарителю на підставі по господарської книґи №1, особистий рахунок № 780. Відповідно до законодавства, яке діяло на час вчинення правочину, Яворівська сільська рада, не заперечувала проти вчинення договору дарування і підтвердила, що особисто ОСОБА_7 (батьку) належало будинковолодіння. А також Яворівській сільській раді було відомо про вчинення договору дарування його батьком.

Відповідач-позивач ОСОБА_4 заявлені нею позовні вимоги підтримала та просила їх задвололити. Заперечила щодо задоволення позову ОСОБА_3 Зазначила при цьому, що як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_3 вважає, що договір дарування та свідоцтво про право на спадщину мають бути скасовані, оскільки, як він вважає, він є єдиним власником будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20.06.1981 року який було посвідчено Солуківською сільською радою Долинського району Івано-Франківської області. Така мотивація позовної заяви є безпідставною виходячи з наступного. Навіть якщо припустити, що такий договір дійсно існує (про, що ні її ні її покійному чоловікові ОСОБА_5, ні його покійній мамі ОСОБА_8 не було відомо до часу звернення ОСОБА_3 до суду), однак після ознайомлення з ним, виникає дуже багато запитань: По перше цікавим виникає той факт, що договір дарування укладався у вихідний день - суботу. По друге в договорі дарування на який, як доказ посилається позивач ОСОБА_3, не вказано точних даних про об'єкт дарування, а саме: адреси подарованого будинку, його площ та розмірів, в зв'язку з чим виникає багато розбіжностей з житловим будинком вказаним в договорі дарування та житловим будинком, який належить її. По третє відповідно до договору дарування житловий будинок подаровано на земельній ділянці розміром 0.08 га, коли в довідці від 11 липня 2011 року виданої головою Яворівської сільської ради вказано, що житловий будинок розташовано на земельній ділянці розміром 0.18 га. Цікавим також є те, що відповідно до погосподарських книг за 1977- 1979 роки, в будинку проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а також, що головою сім'ї була саме ОСОБА_8 В світлокопії цієї по господарської книги також вказано, що ОСОБА_11 вибув на роботу у 1973 році, коли погосподарська книга за 1977 рік, цікаво як в 1973 році могли внести відомості в погосподарську книгу за 1977 рік, або навпаки. В погосподарській книзі за 1980-1982 роки, головою сім'ї вказана ОСОБА_8, членами сім'ї вказані ОСОБА_16 та ОСОБА_3. В цій погосподарській книзі вказано площу будинку, а саме 90м2, коли відповідно до технічного паспорта виданого на її ім'я, вказано 111.4 м2 на цій же копії стоїть відмітка, що головою господарства став ОСОБА_3 на підставі договору дарування укладеного 20 червня 1981 року, виникає запитання, коли було проведено цей запис в погосподарській книзі, а також хто кому подарував та який будинок, оскільки у всіх по господарських книгах вказано, що головою сім'ї, а відповідно і власником була ОСОБА_8, а з нею проживав її чоловік ОСОБА_6 не ( ОСОБА_6 ), як вказано в договорі дарування на який посилається позивач, тому виникає запитання хто такий ОСОБА_6 та як він міг подарувати спірний житловий будинок який йому не належав. В світлокопії погосподарської книги за 1996-2000 роки вказано, що головою сім'ї була ОСОБА_8 з нею проживав син ОСОБА_5, в цих же роках збільшилася площа земельної ділянки з 0.08 га до 0.18 га. Площа будинку вказана 90 м2, також вказано, що земельна ділянка приватизована на підставі рішення сесії від 04.10.1996 року. Відповідно до світлокопії погосподарської книги за 2001-2005 роки ОСОБА_8 була головою сім'ї до ІНФОРМАЦІЯ_2 року тобто до дня смерті, з того часу головою сім'ї записаний ОСОБА_5. Аналогічні відомості вказані в погосподарській книзі за 2006-2010 роки, де головою господарства вказаний ОСОБА_5. Відповідно до погосподарської книги за 2011-2015 роки власником домогосподарства являється ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Виникає запитання чому договір дарування про який наголошує позивач, не був нотаріально посвідчений та про нього, нікому з членів сім'ї не було відомо до 2013 року, тобто до звернення позивачем до суду. Як передбачено ч. 2 с. 243 ЦК Української PCP договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК Української PCP договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Виходячи зі змісту ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). В договорі дарування (укладеного в 1981-му році ) вказано, що зміст ст. 226 Цивільного кодексу УРСР сторонам роз'яснено, що на думку не відповідає дійсності. Оскільки в даній статті вказано, що житловий будинок (або частина його), що є особистою власністю громадянина, подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей, може бути предметом договору купівлі-продажу з додержанням статей 101 і 102 цього кодексу. Тобто законодавець має на меті, що провадити відчуження житлового будинку може тільки власник. Як випливає з світлокопій погосподарських книг, головою сім'ї тобто власником на час укладення договору дарування була ОСОБА_8, а не ОСОБА_6. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так 09 листопада 2000 року ОСОБА_8 склала заповіт відповідно до якого все своє майно, що буде належати на день її смерті та на, що вона матиме право за законом заповіла її покійному чоловікові ОСОБА_5, відомостей про те, що дане домоволодіння належить комусь іншому чи взагалі є зареєстроване не було і в Івано-Франківському БТІ, то і було підставою для звернення до суду з позовом. Її покійний чоловік не вказував позивача в позовній заяві, як сторону процесу при зверненні до Долинського районного суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно по заповіту, оскільки позивачу було відомо, що чоловік звертається до суду з позовом про визнання права власності по заповіту після смерті мами, також позивачу було відомо, що заповіт було складено суто на покійного чоловіка ОСОБА_5, відповідно до норм ЦК на час звернення її покійного чоловіка до суду, права на обов'язкову частку у майні у позивача не було, він постійно проживав за межами України. Після відкриття спадщини, на житловий будинок який знаходився фактично в аварійному стані, між її покійним чоловіком та позивачем була домовленість про те, що вона та її покійний чоловік перерахують позивачу кошти за те, щоб він не претендував на частку в спадковому майні, незважаючи на те, що існує заповіт. Статтею 59 ЦІІК України передбачено суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦІІК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Просить в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Представник Яворівської сільської ради в судовому засіданні позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 визнала. При цьому пояснила, що в 1981 році с.Яворів входило в сферу обслуговування Солуківскьої сільської ради, їй не відомо нічого про існування оспорюваного договору дарування. З часу відокремлення с.Яворів в окремий орган місцевого самоврядування власником будинку та головою господарства рахувалася ОСОБА_8. Разом з нею на час смерті проживав її син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_4 - позивач по справі.

Суд, вислухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування задоволити, виходячи з наступного.

Зокрема, заявлена ОСОБА_4 позовна вимога до ОСОБА_3, Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 20 червня 1981 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Солуківської сільської ради ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар жилий будинок, який знаходиться на території с.Яворів Долинського району на земельній ділянці розміром 0,08 га та належить дарителю на підставі погосподарської Книги.

Як зазначено у ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона безоплатно передає другій стороні майно у власність .

Відповідно до ч. 2 ст. 243 Цивільного кодексу Української PCP договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 244 ЦК Української PCP договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Виходячи зі змісту ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

В договорі дарування (укладеного в 1981-му році ), що ж предметом спору вказано, що зміст ст. 226 Цивільного кодексу УРСР сторонам роз'яснено, що на думку суду не відповідає дійсності. Оскільки в даній статті вказано, що житловий будинок (або частина його), що є особистою власністю громадянина, подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей, може бути предметом договору купівлі-продажу з додержанням статей 101 і 102 цього кодексу. Тобто законодавець має на меті, що провадити відчуження житлового будинку може тільки власник. Як випливає з світлокопій по господарських книг, головою сім'ї тобто власником на час укладення договору дарування була ОСОБА_8, а не ОСОБА_6.

Відповідно до п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Визнано таким що втратив чинність з 01 січня 2004 року Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (п.2 Прикінцевих та перехідних положень).

Як зазначено у п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд вважає, що в даному випадку на правовідносини які виникли під час укладення договору дарування 20.06.1981 року поширюється норма закону яка передбачена розділом 5 глави 16 параграфом 1 ЦК України, щодо положень про правочини.

Статтею 202 ЦК України передбачено - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків.

В ч.ч. 1, 5 статті 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України.

Ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України передбачено - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статею 216 ЦК України передбачено - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вказано в ст.228 ЦК України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 236 ЦК України - передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК ( 435-15 ), стаття 37 Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) в порядку позовного провадження.

Відповідно до погосподарських книг за 1977- 1979 роки, в будинку проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а головою сім'ї була ОСОБА_8 В світлокопії цієї по господарської книги також вказано, що ОСОБА_6 вибув на роботу у 1973 році.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з 03.20.1955 року перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, який, відповідно до копії запису акта про розірвання шлюбу № 156 було розірвано 06.12.1978 року.

Світлокопія погосподарської книги за 1980-1982 роки, головою сім'ї зазначена ОСОБА_8, членами сім'ї вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_3. На цій же копії стоїть відмітка, що головою господарства став ОСОБА_3 на підставі договору дарування укладеного 20 червня 1981 року, однак відсутні відомості, коли було проведено цей запис в погосподарській книзі, а також хто кому подарував та який будинок, оскільки у всіх по господарських книгах вказано, що головою сім'ї, а відповідно і власником була ОСОБА_8, а з нею проживав її чоловік ОСОБА_6.

Відповідно до технічних умов № 153/79 від 12.12.1979 на заяву ОСОБА_8 їй Долинським районним рем було виготовлено зазначені технічні умови по енергопостачанню та підключення до електромережі будинку в с.Яворів, проведено розрахунок обсягів та вартості ромонтно-будівельних робіт і їх вартості по виконанню замовлення, а також 10.10.1982 року проведено прийомно-здаточний акт на розрахунковий електролічильник споживання електроенергії в житловому будинку в с.Яворів, відповідно до якого абоненту ОСОБА_8 було присвоєно абонентський номер 1200.

Всі ці обставини в сукупності дають підставу вважати, що житловий будинок в с.Яворів, який був предметом договору дарування не належав дарителю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності та не міг бути ним одноособово подарований чи відчужений іншим шляхом. Натомість головою господарства, а відповідно і власником вважалася ОСОБА_8, якій відповідно до рішення сесії Яворівської сільської ради від 04.10.1996 року передано у приватну власність земельні ділянки. в тому числі і земельну ділянку площею 0.18 га. для обслуговування житлового будинку.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що оспорюваний ОСОБА_4 договір дарування житлового будинку слід визнати недійсним, застосувавши наслідки нікчемності правочину.

В світлокопії погосподарської книги за 1996-2000 роки вказано, що головою сім'ї була ОСОБА_8 з нею проживав син ОСОБА_5, в цих же роках збільшилася площа земельної ділянки з 0.08 га до 0.18 га. Площа будинку вказана 90 м2, також вказано, що земельна ділянка приватизована на підставі рішення сесії від 04.10.1996 року.

Відповідно до світлокопії погосподарської книги за 2001-2005 роки ОСОБА_8 була головою сім'ї до ІНФОРМАЦІЯ_2 року тобто до дня смерті, з того часу головою сім'ї записаний ОСОБА_5.

Крім того, 05.07.2000 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений секретарем Яворівської сільської ради відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження: автомашину НОМЕР_1 паспорт АЩ № 884116 та гараж зі всіма речами, які знаходяться на подвір?ї ОСОБА_8, що проживає в с.Яворів Долинського району заповідає ОСОБА_8. Вказаний заповіт додатково підтверджує ту обставину, що ОСОБА_6 було відомо, що господарство в с.Яворів належить саме ОСОБА_8, а не ОСОБА_3.

Суд критично оцінює покази дані в ході розгляду справи свідків ОСОБА_12,ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_15 та ОСОБА_21, оскільки вони є суперечливими та не відповідають обставинам справи. Крім того, свідок ОСОБА_19 є родичем позивача та його представника

Ст. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Відповідно до п.7 прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого «виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Статтею 71 ЦК Української PCP передбачено - загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Однак, відповідно до чинного законодавства позивач має право поновити строк позовної давності. П. 5 ст. 267 ЦК України передбачає те, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач ОСОБА_4 вказує про договір дарування на який посилається ОСОБА_3, вона дізналася в квітні 2014 році, коли останній звернувся до Апеляційного суду Івано-Франківської області з апеляційною скаргою на рішення Долинського районного суду про визнання права власності, тому суд вважає, що строк позовної давності нею не пропущено.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння то суд вважає, що в задоволенні їх слід відмовити з урахуванням наступних обставин.

Позивач як на підставу задоволення заявлених ним позовних вимог посилається на договір дарування від 20.06.1981 року, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував йому будинок в с.Яворів Долинського району.

На підставі цього договору дарування він вважає себе власником вказаного будинку та звертається з вимогою про визнання недійсним договору дарування, укладеного 05.10.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на будинковолодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с.Яворів померла ОСОБА_8, яка на випадок своєї смерті 09.11.2000 року склала заповіт, згідно умов якого все своє майно з чого б воно не складалось та де б не заходилось заповіла своєму сину ОСОБА_5.

Оскільки останній разом зі своєю дружиною проживав в належному спадкодавцю будинковолодіння то в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_22 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим виконавчим комітетом Яворівської сільської ради.

Відповідно до довідки № 172 від 11 липня 2011 року, виданої Яворівським сільським головою за ОСОБА_5, згідно записів в погосподарській книзі № 1 за 2011 рік облікується житловий будинок, стайня стодола, гараж, вбиральня, шопа, навіс. ворота та огорожа.

На підставі договору дарування від 05.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_14 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар житловий будинок та господарські споруди в АДРЕСА_1.

Визнавши недійсним договір дарування від 20.06.1981 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суд вважає, що власником будинковолодіння в АДРЕСА_1 на час укладення цього договору, рівно як і на час своєї смерті та вчинення заповіту була ОСОБА_8 А тому ОСОБА_5, як спадкоємець, що прийняв спадщину вправі був розпоряджатися належним йому майном, в тому числі і дарувати його чи відчужувати іншим чином.

Суд вважає безпідставним твердження позивача-відповідача ОСОБА_3 на те, що неправомірність оспорюваного ним договору дарування встановлена судом апеляційної інстанції, оскільки при розгляді справи судом цієї інстанції не давалась правова оцінка договорам дарування, а тільки констатована їх наявність.

Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги в частині повернення будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 то і дана позовна вимога не підлягає до задоволення, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Визнаючи недійсним договір дарування від 20.05.1981 року, суд вважає, що позивач не є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1, а тому дана позовна вимога є безпідставною.

Не підлягає також до задоволення і позовна вимога, щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5, оскільки в ході розгляду даної справи було встановлено, що такий документ не існує, отже в дану випадку відсутній предмет спору.

На підставі ст.ст. 71, 226, 227, 243, 244 Цивільного Кодексу Української РСР, ст.ст. 202, 203, 204, 215, 216, 228, 236, 256, 267, 386, 387, 1268 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 208, 209, 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

РІШИВ:

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Поновити ОСОБА_4 строк звернення до суду з позовом.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування задоволити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який посвідчений секретарем Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1028,42 (тисячу двадцять вісім) гривень сплаченого при поданні позовної заяви судового збору та 1600 (тисячу шістсот) гривень витрат, пов?язаних з наданням правової допомоги адвокатом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з часу його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд. Особи, які брали участь у справі, однак не були присутні підчас проголошення судового рішення можуть оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку на протязі десяти днів з часу отримання копії цього рішення.

Суддя

«Повний текст рішення виготовлено 09.02.2015 року. Оригінал рішення знаходиться в матеріалах справи № 343/1760/14-ц»

Суддя