У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунальної установи «Центральна міська лікарня № 2» м. Житомира про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою комунальної установи «Центральна міська лікарня № 2» м. Житомира на рішення апеляційного суду Житомирської області від 6 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача 5 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначав, що він працює на посаді лікаря КУ «Центральна міська лікарня № 2» та є членом профспілкового комітету. З метою захисту прав трудового колективу він неодноразово відкрито критикував дії адміністрації зазначеного медичного закладу. Крім того, ним були виявлені численні зловживання та грубі порушення вимог закону з боку керівництва установи, пов'язані з наданням медичних послуг населенню. Не погоджуючись з такими діями адміністрації, він звертався до органів прокуратури, територіальної державної інспекції з питань праці, обкому профспілки, управління охорони здоров'я Житомирської обласної державної адміністрації. При цьому його звернення, після перевірки викладених в них фактів, були визнані обґрунтованими. Адміністрація відповідача тривалий час ставиться до нього упереджено, прагнучи звільнити з роботи, та з цією метою керівництво КУ «Центральна міська лікарня № 2» неодноразово безпідставно зверталося до профспілкового комітету з поданням про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. У період з 27 листопада по 30 листопада 2012 року він перебував на лікарняному, про що адміністрації закладу було відомо. Однак головний лікар КУ «Центральна міська лікарня № 2» наказом від 6 грудня 2012 року звернувся до профспілкової організації з поданням про звільнення його за прогул, вчинений 27 листопада 2012 року, яке розглядалося на засіданні 10 грудня 2012 року. Незважаючи на докази, які свідчили про поважність причин його невиходу на роботу 27 листопада 2012 року, членами профспілки було надано згоду на його звільнення з роботи за прогул. Зазначені дії відповідача свідчать про грубе порушення прав на належні, безпечні та здорові умови праці, що призвело до моральних страждань та, як наслідок, до погіршення його стану здоров'я, у зв'язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 2 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 6 листопада 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі КУ «Центральна міська лікарня № 2» м. Житомира, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту перенесення ним моральних страждань, хвилювань, захворювань та наявність послідовного зв'язку між неправомірними діями відповідача та станом здоров'я позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_3 спричинена моральна шкода, оскільки принижено честь та професійну гідність позивача, негативне ставлення адміністрації відповідача до факту невиходу його на роботу 27 листопада 2012 року доведено до відома колег позивача та членів профспілкової організації, що призвело до нервових переживань та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 27 листопада 2012 року з 10 год. по 10 год. 30 хв. ОСОБА_3 перебував у Богунському районному суді м. Житомира та брав участь у справі за своїм позовом до відповідача про визнання незаконним наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Про зазначену обставину він завчасно повідомив районного травматолога та старшу медичну сестру, погодивши вихід на роботу 27 листопада 2012 року у другу зміну.

Зі змісту доповідної записки заступника головного лікаря убачається, що 27 листопада 2012 року о 14 год. 30 хв. позивача було повідомлено про вчинений ним прогул та не допущено до роботи. Також у матеріалах справи наявний листок непрацездатності, виданий 27 листопада 2012 року, який свідчить про те, що ОСОБА_3 перебував на лікуванні з 27 по 30 листопада 2012 року.

6 грудня 2012 року головний лікар КУ ЦМЛ № 2 звернувся до первинної профспілкової організації з поданням про надання дозволу на звільнення позивача за прогул, оскільки ОСОБА_3 27 листопада 2012 року з 8 год. по 14 год. без поважних причин був відсутній на роботі.

Розглянувши подання головного лікаря, первинна профспілкова організація надала згоду на звільнення позивача за прогул, про що свідчить витяг з протоколу засідання профспілки від 10 грудня 2012 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Для відшкодування моральної шкоди працівнику повинен бути наявний факт порушення його законних прав. До такого факту належить будь-яке суб'єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність.

Підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди є моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв'язків, необхідні додаткові зусилля для організації життя працівника. Ці обставини повинні бути належно доведені, однієї заяви на підставі змісту ст. 237-1 КЗпП України не достатньо для стягнення з власника моральної шкоди.

Таким чином, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що, маючи належні докази перебування позивача у судовому засіданні, а також докази його тимчасової непрацездатності з 27 по 30 листопада 2012 року, адміністрація відповідача порушила питання про звільнення позивача.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годи протягом робочого дня) без поважних причин.

Розглянувши подання головного лікаря, первинна профспілкова організація надала згоду на звільнення позивача за прогул, про що свідчить витяг з протоколу засідання профспілки від 10 грудня 2012 року. Разом з тим матеріали справи не містять відомостей про звільнення позивача, а порушення питання адміністрацією відповідача про звільнення позивача не є його звільненням, оскільки є рекомендацією, а не зобов'язанням. Крім того, рішення щодо надання згоди на звільнення позивача прийнято первинною профспілковою організацією відповідача, яка є окремою юридичною особою та не підзвітна адміністрації лікарні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи не убачається причинно-наслідкового зв'язку між діями адміністрації відповідача та погіршенням стану здоров'я позивача, яких саме моральних страждань зазнав позивач, які нормальні життєві зв'язки він втратив, які додаткові зусилля вимагалися від нього для організації свого життя тощо. Крім того, на даний час позивач продовжує працювати в установі відповідача.

Суд першої інстанції дослідив обставини справи у повному обсязі, зібраним у справі доказам надав належну оцінку та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунальної установи «Центральна міська лікарня № 2» м. Житомира задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 6 листопада 2014 року скасувати, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 2 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта