Справа № 456/2613/14-ц
Провадження № 2/456/114/2015
РІШЕННЯ

іменем України

17 лютого 2015 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Микитчина І. М.

при секретарі Свержинській І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири стосовно покупця недійсним, визнання покупцем квартири, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ :

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просить визнати договір купівлі-продажу квартири розташованої в АДРЕСА_1 Львівської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 30.08.1994 року державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Панкевич Р.І., стосовно покупця ОСОБА_2, - недійсним. Визнати його покупцем квартири розташованої в АДРЕСА_1 Львівської області. Визнати за ним право власності на квартиру розташовану в АДРЕСА_1 Львівської області на підставі договору купівлі- продажу посвідченого 30.08.1994 року державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Панкевич Р.І.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є уродженцем с. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області. Відповідачі по справі ОСОБА_2 - його рідний брат, ОСОБА_3 - його дружина. 3 1985 по 1994 року він проживав та працював в Росії в місцевості прирівняної до районів Крайньої Півночі. В 1994, році маючи намір повернутися додому на постійно, вирішив придбати для потреб своєї сім'ї за зароблені кошти квартиру. Запропонована йому двохкімнатна квартира , що складалася з однієї кухні, двох жилих кімнат площею 29.4кв.м., загальною площею 44,3кв.м. розташована в АДРЕСА_1 , що належала на праві власності відповідачці ОСОБА_4 підійшла йому по технічних параметрах та ціні, яку вони обумовили з продавцем. Договір купівлі-продажу вказаної квартири був укладений 30.08.1994 року під час його перебування у відпустці на Україні та посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Панкевич Р.І. Однак, від імені покупця договір підписав не він, а по його проханню брат, відповідач ОСОБА_2 Так як на час укладення договору у нього був паспорт старого зразка громадянина СРСР, що було перешкодою для підписання договору купівлі -продажу квартири особисто ним. Тільки він та брат були у нотаріуса, де він особисто передав продавцю обумовлену суму грошей за купівлю квартири. На що продавець передав йому ключі від квартири та документи на неї. Між ним та відповідачем ОСОБА_2 була усна домовленість про переоформлення квартири на нього при першій його потребі. З того часу, вважаючи квартиру своєю, він володів, розпоряджався нею на свій розсуд, зробив у ній ремонт, переоформив договори на надання комунальних послуг на своє ім'я, завіз в квартиру своє майно: меблі, постіль, посуд, особисті речі та став проживати зі своєю сім'єю. Сусіди, знайомі, друзі вважали його власником квартири. Потреби негайного переоформлення квартири на дійсного її покупця не було, так як відповідачі ніколи не оспорювали його право власності на квартиру. В 2000 році він з членами своєї сім'ї виїхав на заробітки за кордон, де вони мають дозвіл на перебування та працевлаштування. Але ніколи зв'язку з квартирою не втрачали, утримують квартиру, повертаються до неї на час відпустки. В 2014 р. він запропонував відповідачам переоформити квартиру на його дорослу дочку ОСОБА_6 з умовою, що він бере на себе всі витрати пов'язані з переоформленням. Але відповідачі зволікають з цим питанням, висувають йому свої умови. Тому він звертається до суду.

Відповідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Лише в 2014 році відповідачі стали оспорювати його право власності на придбану квартиру. Відповідачі - брат з дружиною, ніколи в спірній квартирі не проживали, не мали коштів на її придбання, мають своє власне житло. Тому з метою відновлення своїх прав, вважає за можливе провести заміну покупця в договорі купівлі - продажу, визнати його власником квартири.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Додатково пояснили, що твердження відповідачки ОСОБА_3, що половина спірної квартира куплена за гроші її, та її чоловіка ОСОБА_2 яка була одержана від продажу автомобіля який належав її чоловікові, та той факт, що у 2004р. позивач нібито запропонував їй з чоловіком за продану ним їхньої машини 400 дол. США, є надуманими не відповідає дійсності та не підтверджене жодним доказами. Відповідачу ОСОБА_1 ніколи на праві власності не належав автомобіль.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач по справі є братом її чоловіка, відповідача по справі- ОСОБА_1., з яким вона перебуває в шлюбі з червня 1993 року та виховує дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після одруження вони з чоловіком проживали у її батьків в м. Стрию. Протягом останніх двох років чоловік проживав в АДРЕСА_2, оскільки доглядав за хворою матір'ю. Вона в силу своїх можливостей, разом з дочкою допомагала йому морально та матеріально. Проживання з її батьками в двохкімнатній квартирі було незручним, оскільки квартира була малою по площі для проживання двох сімей. Зважаючи на це, вони з чоловіком вирішили придбати собі окреме житло та почали підшуковувати квартиру. Таку квартиру вони знайшли, це була однокімнатна квартира по АДРЕСА_3. Половину коштів на купівлю квартири вони мали, це були гроші в сумі 1000 дол. США з їхнього весілля, а другу половину вони розраховували отримати від продажу машини, яка перебувала у їхній власності. Перед весіллям її чоловік ОСОБА_2 перебував на заробітках у Вірменії. В цей час позивач по справі (рідний брат чоловіка) працював на Крайній Півночі Росії. Знаючи, що там легше та дешевше купити машину, чоловік передав позивачу гроші, щоб він купив для нього машину, на що останній погодився. Купивши машину позивач оформив її на себе, оскільки був первісним покупцем. Користувався її чоловік машиною до приїзду брата.

Приїхавши на Україну в 1994 р., позивач привіз ще дві машини, одна оформлена на нього, а інша на його дружину (третя особа по справі ОСОБА_2І.). В цьому ж році позивач, маючи намір купити собі житло, спочатку продає свою машину, згодом (так як йому не вистачає грошей) братову, однак продав без погодження з нею (так як знав що вона буде заперечувати). У серпні 1994 року позивач купляє двохкімнатну квартиру за 4 000 дол. США, оформляючи таку на її чоловіка, оскільки у нього в цей час був паспорт старого зразка. Про всі вище перелічені дії їй відомо не було. Крім того, слід зазначити, що спірну квартиру, мали намір купити ще раніше вона з чоловіком, оскільки таку оглядали і така їм сподобалась, але вона для них була задорога. Купити спірну квартиру вони порадили позивачеві, на що той погодився, але вклав в неї їхні гроші і без її відома. Відразу після весілля, між її батьками та батьками чоловіка відбулася розмова, в ході якої мати чоловіка сказала її мамі, що оскільки з її сторони є квартира, то з сторони її сина є машина. Їхню з чоловіком машину позивач продав за 2 300 дол. США. (на той час це вартість однокімнатної квартири). Продаж машини, оформлення договору купівлі-продажу (передача грошей, документів, ключів) відбувалися без її участі. Це робилося зумисно, бо вона на таку аферу не погодиласяб. Дізнавшись про таку оборудку, вона почала домагатися пояснень щодо продажу машини без її відома, але отримала відповідь, "що нам буде віддано все". В подальшому, у 2004р. позивач запропонував їй з чоловіком за продану ним їхню машину 400 дол. США. Від цих грошей вони відмовилися, бо вважали це шантажем. Просить суд звернути на даний факт увагу, так як саме цим вчинком позивач сам визнав той факт, що він продав їхню з чоловіком машину і саме за їхні гроші купив собі квартиру. Сьогодні позивач повністю заперечує те, що самовільно продав машину (без її відома та обманувши чоловіка) та купивши квартиру по вул. Людкевича, 10/5 в м. Стрий, тим самим завдавши їм збитків.

За те, що вона не давала згоди на перепис квартири, позивач у 2004 році її побив, внаслідок чого була справа у міліції. Придбати собі житло вона з чоловіком так і не змогли, (хоча у 1994 році така можливість була і вони могли купити однокімнатну квартиру за 2000 дол. США), оскільки кошти з незаконного продажу їхньої машини позивач забрав собі.

Квартира, де вона проживає, це житло її батьків (двохкімнатна квартира), яке перейшло їй у спадок. Позивач не вказує, що він також забезпечений житлом, маючи на даний час власний будинок у с. В.Синьовидне, Сколівського району, яке також перейшло йому у спадок.

Згідно довідки ЖЕК № 2 у квартирі ніхто не прописаний. Тоді, яким чином, як вказує сам позивач, він укладає договори з різними установами, не будучи ні власником квартири ні прописаним у ній. Наскільки відомо договір є укладений тільки з ПАТ "Львівгаз", а ні "КП "Стрийводоканал" та іншими комунальними підприємствами позивач договорів не укладав, так як немає такого права. Документи на квартиру знаходяться у позивача, а не у відповідача, який значиться власником квартири, що вказує на те, що позивач всякими способами намагається уникнути моменту, щоб по чесному вирішити спір.

Позивач всякими способами намагається переоформити квартиру на свою дочку ОСОБА_6, щоб забезпечити її житлом. А як же їхня дочка ОСОБА_8, яка також потребує забезпечення житлом. Невже позивач знаючи, що половина грошей, за яку куплена квартира є їхніми грішми (вартість проданої машини за 2300 дол. США), а відповідно і половина квартири є їхньою (її, чоловіка і дочки) позбавить своєї єдиної племінниці того, що їй належить по закону.

На жаль відповідач по справі ОСОБА_4 померла, тому не може засвідчити того факту, що купівлею спірної квартири спочатку цікавилися вони з чоловіком, так як мали намір купити собі окреме житло, і саме вони звели позивача з нею, в результаті чого квартира була продана.

Важливим моментом є те, що протягом 20-ти років позивач не оскаржував договору купівлі-продажу, тим самим визнаючи його дійсність та законність. У позовній заяві просить про поновлення строку позовної давності, вказуючи на те, що він у 2014 році довідався про оспорювання його права власності на придбану квартиру, тоді ж чому він 10 років назад пропонував їм 400 дол. США, невже це не є визнання ним того, що більша половина квартири на праві власності належить її та її чоловікові. Чому ж тоді за період з 1994 року по 2004 рік позивач жодним словом не обмовився про недійсність договору, напевне тому, що йому було не вигідно це робити, так як були живі свідки купівлі машини та її продажі, купівлі квартири і хто її підшукали, та багато інших моментів.

Крім того позивач вказує ціну позову, а саме 56 100 грн. Якщо ж позивач вказує, що ціна позову становить 56 100 грн. (вартість квартири), то для мирного врегулювання спору вона згідна відшкодувати позивачу вказану суму і квартира залишиться у її власності та її чоловіка.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав та пояснив, що позивач по справі є його рідним братом. Брат працював на Крайній Півночі Росії. В 1994 році, маючи намір повернутися додому на постійно, його брат вирішив придбати для потреб своєї сім'ї за зароблені кошти квартиру. Договір купівлі-продажу вказаної квартири був укладений 30.08.1994 року, під час перебування його брата у відпустці на Україні та посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Панкевич Р.І. Але від імені покупця договір підписав не його брат, а по його проханню він, так як на час укладення договору у його брата, позивача по справі, був паспорт старого зразка громадянина СРСР, що було перешкодою для підписання договору купівлі - продажу квартири особисто ним. Тільки він та його брат були у нотаріуса, де позивач особисто передав продавцю обумовлену суму грошей за купівлю квартири. На що продавець передала позивачу ключі від квартири та документи на неї. В спірній квартирі постійно проживає його брат з сім"єю коли приїзжає із-за кордону. Він згідний переписати спірну квартиру на брата, однак його дружина, відповідачка по справі, на це не згідна. Твердження відповідачки ОСОБА_3, що половина спірної квартира куплена за їхні спільні гроші, які були одержані від продажу автомобіля, який належав йому, не відповідає дійсності, оскільки йому на праві власності не належав автомобіль. Про те що у 2004 році позивач нібито запропонував його дружині за проданий автомобіль 400 дол. США йому нічого невідомо.

Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не з"явилась, подала до суду заяву згідно з якою просить справу розглядати в її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представників позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні достовірно встановлено та визнано сторонами, що 30.08.1994 року було укладено договір купівлі-продажу квартири розташованої в АДРЕСА_1, Львівської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Панкевич Р.І.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем ОСОБА_2, який в судовому засіданні категорично ствердив, що спірна квартира, оформлена на нього, однак придбана за гроші позивача для проживання його сім"ї, оскільки на той час позивач не мав паспорта громадянина України.

Суд критично оцінює покази відповідачки ОСОБА_3, яка заперечила позов, з тих мотивів, що оскільки спірна квартира куплялась за гроші отримані від продажу автомобіля, який належав її чоловіку та становить половину вартості квартири, оскільки вони спростовуються показами відповідача ОСОБА_2, який категорично ствердив про те, що у його власності автомобіля не було і позивач придбав квартиру на його ім"я за свої гроші, яким суд надає віри, оскільки вони є послідовні та об"єктивно підтверджується іншими доказами по справі.

Той факт, що у 2004р. позивач нібито запропонував відповідачці ОСОБА_3 400 дол. США, як компенсацію за продану ним машину, в судовому засіданні не доведено жодними докази, а тому їх суд до уваги не приймає.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 392 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні встановлено, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач передав продавцю ОСОБА_4, яка зі слів відповідачки ОСОБА_3, померла, гроші за квартиру, остання передала йому ключі від спірної квартири та документи на нею, якою позивач та його сім"я користується до сьогодні, відповідачі доступу до квартири не мають, що визнав і сам відповідач ОСОБА_2, а тому позивач фактично набув право власності на неї.

Згідно ст. 392 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином слід визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 серпня 1994 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, реєстраційний номер 3-1212, стосовно покупця ОСОБА_2.

Згідно ст. 392 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки про порушене своє право власності на квартиру він дізнався тільки в 2014 році, коли захотів переоформити квартиру з брата на себе, а дружина брата ОСОБА_3, стала безпідставно перешкоджати в цьому і згоди не давала, що самі визнали відповідачі ОСОБА_2, а тому строк позовної давності слід поновити.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що слід визнати ОСОБА_1 покупцем квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 30 серпня 1994 року та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Керуючисьст.ст.10, 60, 88, 208, 209, 212, 213-215 ЦПК України, ст.ст.203, 217, 257, ч.1 ст. 261, 328, 334, 392, 655, 656 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Поновити строк позовної давності.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 серпня 1994 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, реєстраційний номер 3-1212, стосовно покупця ОСОБА_2.

Визнати ОСОБА_1 покупцем квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 30 серпня 1994 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя І. М. Микитчин