З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
17.02.2015 Провадження №2/425/61/15
Справа №425/2794/14-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_1, яким просило стягнути з нього заборгованість за кредитним договором у розмірі 7401 гривня 79 копійок, яка утворилась станом на 14 жовтня 2014 року, а також судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 17 лютого 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились.
Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, а у випадку неявки відповідача не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення.
Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 20 січня 2015 року та 17 лютого 2015 року, у вказані судові засідання не з'явився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив.
Тому, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та у порядку частини п'ятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання.
У позові позивач вказував на те, що станом на 14 жовтня 2014 року, відповідач має заборгованість перед банком у розмірі 8430 гривень 98 копійок, яка складається із заборгованості за процентами (2041 гривня 62 копійки) та пені (6389 гривень 86 копійок). А оскільки 1857 гривень 85 копійок, на підставі судового наказу Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року було вже стягнуто на користь банку, позивачу належить право вимоги боргу на суму 7401 гривень 79 копійок.
На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
Третього листопада 2006 року, ОСОБА_1 та закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» уклали кредитно-заставний договір №DNH4KS79650255, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 1857 гривень 52 копійки, зі строком повернення 02 листопада 2007 року, а ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повернути кредит шляхом сплати у період з 21 по 28 число кожного місяця платежу у розмірі 176 гривень 93 копійки, який включає в себе обов'язок сплати щомісячної частини кредиту та процентів за його користування (а.с.11,15,6-10,38,39-40).
Судовим наказом Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року (що набрав законної сили 24 липня 2009 року) з ОСОБА_1 (з урахуванням ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області про виправлення описки, від 26 січня 2015 року, яка набрала законної сили 02 лютого 2015 року) на користь закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором №DNH4KS79650255 від 03 листопада 2006 року, станом на 06 квітня 2009 року, у розмірі 4150 гривень 85 копійок, з яких: 1857 гривень 52 копійки - це заборгованість по кредиту; 1293 гривні 89 копійок - це заборгованість по процентах за користування кредитом; 325 гривень 59 копійок - пеня; 673 гривні 85 копійок - неустойка у вигляді штрафу (а.с.36,37,38,39-40).
На підставі рішення загальних зборів акціонерів закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 30 квітня 2009 року, 17 липня 2009 року, проведено державну реєстрацію зміни найменування банку на: «публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»» (а.с.14,15).
За даними публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у період з 07 квітня 2009 року по 14 жовтня 2014 року, сплати боргу не відбулось, тому станом на 14 жовтня 2014 року, загальна заборгованість ОСОБА_1 за договором №DNH4KS79650255 від 03 листопада 2006 року, яку банк має право стягнути у судовому порядку складає 7401 гривня 79 копійок (а.с.2-3,5).
Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступив кредитодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права банку, як кредитора у цьому зобов'язанні, на отримання заборгованості на підставі кредитного договору, що виникла станом на 14 жовтня 2014 року.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Відповідно до положень статті 92 Конституції України, права і основні обов'язки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.
Положення частини третьої статті 11 і частини другої статті 4 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, основним з яких є цивільний кодекс України.
В силу положень частини другої статті 1054 цього кодексу, за загальним правилом, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «позика» глави 71 цього ж кодексу.
Так, згідно з частиною першою статті 1048 параграфу 1 глави 71 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом встановлено, що укладеним кредитно-заставним договором (а.с.6-10), позивач та відповідач, як його сторони, передбачили сплату відповідачем за користування кредитом процентів у розмірі 2,09 в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. При чому у випадку порушення відповідачем зобов'язань щодо погашення кредиту, він сплачує позивачу проценти за користування кредитом в розмірі 6% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.
З огляду на зміст заяви банку про видачу судового наказу від 28 квітня 2009 року (а.с.36-37), зміст судового наказу Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року, що набрав законної сили 24 липня 2009 року (а.с.38,39-40), а також розрахунку заборгованості відповідача станом на 14 жовтня 2014 року (а.с.5), суд вважає доведеною ту обставину, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитом у розмірі 1857 гривень 52 копійки та те, що він як позичальник порушив своє зобов'язання щодо погашення вказаної суми кредиту. Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які докази повернення ним у період з 07 квітня 2009 року по 14 жовтня 2014 року суми кредиту.
Тому суд вважає що позивач, за вказаний період, дійсно має право стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, із розрахунку 2,09% в місяць або 6% в місяць, оскільки це його право. А оскільки періодом неповернення кредиту з 07 квітня 2009 року по 14 жовтня 2014 року, являються 2017 днів, банк дійсно має право вимагати з відповідача сплати 2041 гривню 62 копійки - у якості процентів за користування кредитом у вказаний період.
Суд констатує, що за його підрахунками, за вказаний період користування кредитом, банк має право стягнути і більшу суму процентів. Однак, з огляду на те, що банком заявлено вимогу на стягнення процентів тільки у розмірі 2041 гривня 62 копійки, суд підтверджує правомірність такої вимоги, але разом з цим зазначає, що суд не має право виходити за їх межі, а тому і присуджувати до стягнення більшу грошову суму ніж заявлено позивачем.
При цьому суд констатує, що банк має право стягнути заявлений ним розмір процентів з огляду на період неповернення боргу, а також враховуючи, що за період, який передував 07 квітня 2009 року, банк вже стягнув проценти за користування кредитом, на підставі судового наказу (з урахуванням ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 січня 2015 року, що набрала законної сили 02 лютого 2015 року - а.с.39-40).
Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на нарахування та стягнення неустойки у вигляді пені та штрафу за період з 07 квітня 2009 року по 14 жовтня 2014 року, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
В силу положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
При цьому, згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. А згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Так, договором №DNH4KS79650255 від 03 листопада 2006 року (пункт 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)) сторони встановили, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою (а це і повернення кредиту, і сплата процентів) позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні, за кожен день прострочки платежу (а.с.6-10).
Заява банку про видачу судового наказу від 28 квітня 2009 року, розрахунок до неї (а.с.36-37), а також судовий наказ Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року, що набрав законної сили 24 липня 2009 року (з урахуванням ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 січня 2015 року, що набрала законної сили 02 лютого 2015 року - а.с.38, 39-40) свідчать про те, що неустойку у вигляді пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, зокрема по кредиту і процентам за його користування, за період по 06 квітня 2009 року, банк вже стягнув. Але оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати відповідачем, у період з 07 квітня 2009 року по 14 жовтня 2014 року, належних з нього платежів по кредиту та процентам за його користування, банк має право стягнути з відповідача пеню за весь період несплати вказаних платежів у цей період.
Однак вимоги позивача свідчать про те, що ним заявлена до стягнення тільки пеня за прострочення платежу у вигляді процентів в розмірі 2041 гривня 62 копійки.
Тому, оскільки прострочений платіж у вигляді процентів за користування кредитом, що заявлений позивачем, складає 2041 гривня 62 копійки, ставка пені складає 0,15% за кожен день прострочки, а кількість днів у періоді прострочки за період з 07 квітня 2009 року по 14 жовтня 2014 року складає 2017, банк має право стягнути з відповідача тільки 6176 гривень 98 копійок.
У стягненні решти пені, що заявлена позивачем слід відмовити, оскільки вона стосується періоду, що передував 07 квітню 2009 року, тобто це пеня, яка вже була стягнута на користь банку на підставі судового наказу Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 липня 2009 року, що набрав законної сили 24 липня 2009 року (з урахуванням ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 січня 2015 року, що набрала законної сили 02 лютого 2015 року - а.с.38, 39-40).
Окрім обов'язку позичальника сплатити банку пеню, позивач та відповідач, як сторони договору №DNH4KS79650255 від 03 листопада 2006 року погодили, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 (п'ятсот) гривень та 5% від суми заборгованості (пункт 5.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)).
Оцінивши вказану умову договору, суд вважає, що вона встановлює обов'язок позичальника сплатити банку зазначений штраф тільки один раз, у випадку порушення будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів.
А оскільки банк вже застосував вказану умову договору, у зв'язку з порушенням відповідачем строків платежів і по кредиту, і про процентам за його користування більше ніж на 30 днів, що підтверджується заявою позивача про видачу судового наказу та самим судовим наказом, яким було задоволено вимогу позивача про стягнення зазначеного штрафу (а.с.36-40), банк не має права повторно вимагати від позичальника сплатити штраф за порушення строків платежів і по кредиту, і по процентах, оскільки таке порушення не є новим, а має триваючий характер та не являється штрафом за порушення нового грошового зобов'язання, порушення якого має місце більше ніж на 30 днів, що давало б банку право застосувати такий штраф.
Тому, вимога позивача щодо стягнення штрафу є не обґрунтованою.
Таким чином, суд вважає що вимоги позивача про стягнення 2041 гривні 62 копійок у вигляді процентів за користування кредитом, а також пені у розмірі 6176 гривень 92 копійок є обґрунтованими.
Але оскільки їх сукупний розмір дорівнює сумі 8218 гривень 54 копійки, а заявлено до стягнення 7401 гривню 79 копійок, вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі в частині заявлених ним вимог, оскільки суд не має право виходити за їх межі.
Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.16), вони підлягають стягненню на користь позивача у повному обсязі.
Керуючись статтями 88,159-197,208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України,
Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області за заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка подається до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги відповідачем, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко