Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/292/15-ц
Провадження № 2/321/158/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого: судді Дараган Л.В.

при секретарі: Рикун І.В.

за участю представників: позивача - ОСОБА_1, відповідача - Козлова В.А., Кошової В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в смт. Михайлівка Запорізької області, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фермерського господарства «Вікторія» про стягнення індексу інфляції, процентів за користування позикою, процентів за прострочення повернення позики та різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ФГ «Вікторія» про стягнення індексу інфляції, процентів за користування позикою, процентів за прострочення повернення позики та різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США.

В позові зазначено, що 28 січня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. В подальшому, ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої ФГ «Вікторія» в особі голови Козлова В.А. визнало суму боргу за договором позики від 28 січня 2008 року в розмірі 1200000 гривень, який погашається ФГ «Вікторія» за графіком: до 01 вересня 2012 року - 200000 гривень, з 01 вересня 2012 року до 01 грудня 2012 року - 400000 гривень, з 01 грудня 2012 року до 01 вересня 2013 року - 200000 гривень, з 01 вересня 2013 року до 01 грудня 2013 року 400000 гривень; сума боргу в розмірі 600000 гривень на 2013 рік фіксується за курсом: 1 долар США = 8,00 гривень. Однак, до теперішнього часу ухвалу суду не виконано, гроші позивачу не повернуті. Позивач зазначає, що, в зв'язку з тривалим простроченням повернення грошових коштів та невиконанням ухвали суду, відповідач повинен сплатити їй проценти за користування позикою, розмір яких не був встановлений сторонами і тому має відповідати рівню облікової ставки НБУ, інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми, а також різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних втрат в розмірі 355688 гривень 21 копійок, суму процентів за користування позикою в розмірі 209090 гривень 41 копійок, суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 44876 гривень 71 копійок та різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, в розмірі 2365500 гривень 00 копійок, а також понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3689 гривень 28 копійок.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та повністю підтверджуються тими доказами, що є в матеріалах справи. Також зазначив, що грошове зобов'язання на загальну суму 1200000 гривень у відповідача перед позивачем виникло після затвердження ухвалою суду мирової угоди, згідно якої позивач і робить всі розрахунки щодо заявлених сум, разом із цим, представник позивача не заперечував, що мирова угода не є договором позики, а в ухвалі суду про затвердження цієї мирової угоди еквіваленту грошової суму в доларах США не зазначено, але вказано, що сума в розмірі 600000 гривень зафіксована за певним курсом долара США.

В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та пояснили, що вимоги позивача безпідставні, необґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Так, як вбачається з умов договору позики, він є безпроцентним, тому вимоги про стягнення процентів за користування позикою є безпідставними, а вимоги щодо сплати інфляційних та процентів за прострочення повернення коштів виходять за межі предмету спору, так як ані в договорі позики, ані в мировій угоді не йдеться про додаткові зобов'язання, які одна сторона повинна вчинити на користь іншої сторони. Також, згідно чинного законодавства, індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання і три проценти річних від простроченої суми не застосовуються протягом дії мораторію, а відповідними ухвалами судів за заявами самої позивача неодноразово порушувалось провадження у справі про банкрутство ФГ «Вікторія» та вводився мораторій на задоволення вимог кредиторів. Тому зазначають, що позивачем інфляційні і три відсотки річних нараховані неправомірно, без урахування умов договору позики, мирової угоди і вимог ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Крім того, ані умовами договору позики, ані мировою угодою не передбачено, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - доларі США, а посилання на позивача на те, що така умова була визначена сторонами в мировій угоді, не відповідають дійсності, тому представники відповідача вважають, що вимоги про стягнення курсової різниці внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США також є необґрунтованими. Тому просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3, ч. 7 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до п. 17 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до п. 18 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Як встановлено в судовому засіданні, 25 січня 2008 року між позикодавцем - позивачем та позичальником - відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позикодавець передала у власність позичальника дизельне паливо та сільськогосподарську продукцію - товар у кількості, що обумовлена цим договором, а позичальник зобов'язався повернути таку ж кількість дизпалива та сільськогосподарської продукції в троки та кількості, що обумовлені умовами цього договору. Остаточною датою повернення позики вважається 01 листопада 2008 року.

Згідно ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року, затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 та ФГ «Вікторія» про стягнення боргу, відповідно до якої: ОСОБА_4 зменшує свої позовні вимоги у цій справі за позовом про стягнення боргу з ФГ «Вікторія» за договором позики від 25 січня 2008 року до 1200000 гривень, а ФГ «Вікторія» в особі голови - Козлова В.А. визнає цю суму боргу. Борг у сумі 1200000 гривень ФГ «Вікторія» погашається за графіком: до 01 вересня 2012 року - 200000 гривень, з 01 вересня 2012 року до 01 грудня 2012 року - 400000 гривень, з 01 грудня 2012 року до 01 вересня 2013 року - 200000 гривень, з 01 вересня 2013 року до 01 грудня 2013 року 400000 гривень. Сума боргу 600000 гривень на 2013 рік фіксується за курсом: 1 долар США = 8,00 гривень. Платежі можуть здійснюватися ФГ «Вікторія» на користь ОСОБА_4 або грошима, або сільськогосподарською продукцією (ячмінь фуражний, вологість 12 %, та соняшник масляничний, вологість 8 %) за цінами Запорізької торгово-промислової палати на момент платежу. Після підписання цієї мирової угоди сторони з приводу виконання умов договору позики від 25 січня 2008 року, який є предметом спору у цій справі, один до одного ніяких додаткових претензій не пред'являють. Прийнято відмову від позову за зустрічною позовною заявою ФГ «Вікторія» до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним. Провадження у справі закрито в зв'язку з затвердженням мирової угоди за первісним позовом ОСОБА_4 до ФГ «Вікторія» про стягнення боргу та у зв'язку з відмовою від позову позивача за зустрічним позовом ФГ «Вікторія» до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним.

Згідно ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2013 року, апеляційну скаргу ФГ «Вікторія» відхилено, ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року залишено без змін.

Зазначені судові рішення набрали законної сили 22 серпня 2013 року.

Тобто, вбачається, що при укладенні мирової угоди відповідач визнав обумовлену сторонами в мировій угоді суму боргу в розмірі 12000000 та прийняв на себе зобов'язання погасити цю суму шляхом сплати декількох платежів в розмірах та в термін, встановлені умовами укладеної мирової угоди.

Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення суми боргу в строк, в розмірі та у валюті, які визначені в затвердженій ухвалою суду мировій угоді.

В подальшому, в рахунок погашення заборгованості за затвердженою судом мировою угодою будь-яких платежів позивач від відповідача не отримувала.

Тому, в порушення умов мирової угоди відповідач не виконав належним чином зобов'язання з погашення суми боргу, суму боргу в розмірі 1200000 гривень 00 копійок до позивачу не сплатив, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань.

Таким чином, вбачається, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов'язання.

При цьому суд враховує, що положення ч. 1 ст. 175 ЦПК України передбачають, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. При визнанні мирової угоди ЦПК України покладає на суд обов'язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз'яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди. Якщо суд після виконання зазначених обов'язків, дійшов висновку про визнання мирової угоди суд постановляє ухвалу про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі. Разом із тим, мирова угода визнається судом на підставі досягнутих між сторонами спору домовленостей, тому відповідальність за формулювання умов мирової угоди лежить на сторонах мирової угоди, відтак при формулюванні умов мирової угоди сторони повинні враховувати і вимоги Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у разі якщо визнана ухвалою суду мирова угода не виконується сторонами такої угоди у добровільному порядку, ухвала суду про визнання мирової угоди підлягає виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень, так як така ухвала є судовим рішенням.

На виконання ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2012 року, 06 вересня 2012 року позивачем був отриманий виконавчий лист, який в подальшому був нею пред'явлений до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень.

Однак, як було встановлено під час судового розгляду, до теперішнього часу відповідач суму боргу позивачу не сплатив, в примусовому порядку сума боргу з відповідача на користь позивача не стягнута.

Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач порушив умови затвердженої судом мирової угоди, взяті на себе зобов'язання виконує неналежним чином, а також враховуючи, що виконання в примусовому порядку ухвали суду, якою була затверджена мирова угода, не припиняє правовідносин сторін за укладеною мировою угодою, яка за своєю правовою природою є грошовим зобов'язанням, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем.

З приводу тієї обставини, що затверджена ухвалою суду мирова угода є грошовим зобов'язанням, за прострочення виконання якого ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена цивільно-правова відповідальність, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Так, за змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Положення ч. 3 ст. 510 ЦК України визначають, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Таким чином, правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана погасити зменшену іншою стороною суму боргу, а інша сторона має право вимагати відповідного погашення цієї суми боргу, тобто, в якому передбачено сплату грошей, є грошовим зобов'язанням. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить і укладена сторонами мирова угода, яка являє собою цивільно-правове зобов'язання, а також має ще й грошовий характер, оскільки умовами мирової угоди визначена грошова сума - належна до погашення сума боргу в розмірі 1200000. Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Тому суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі затвердженої ухвалою суду мирової угоди є грошовим зобов'язанням і на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 25 червня 2014 року № 6-25цс14, відповідно до якої за змістом ст.ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає.

Разом із цим, із наданим позивачем розрахунком суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу не можна погодитись, оскільки він обрахований всупереч вимогам ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Так, під час проведення розрахунку позивач виходила із того, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Однак, відповідно до зазначених вище положень чинного законодавства, індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання і три проценти річних від простроченої суми не нараховуються протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, дія якого припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 23 травня 2013 року, порушено провадження у справі про банкрутство ФГ «Вікторія», визнано грошові вимоги фізичної особи ОСОБА_4 в загальній сумі 600000 гривень та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Зазначена ухвала суду набрала законної сили з моменту її винесення.

Згідно постанови Донецького апеляційного господарського суду від 24 липня 2013 року, апеляційну скаргу ФГ «Вікторія» задоволено, ухвалу Господарського суду Запорізької області від 23 травня 2013 року скасовано, провадження у справі про банкрутство ФГ «Вікторія» припинено. Зазначена постанова набрала законної сили з дня її прийняття.

Згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 21 липня 2014 року, порушено провадження у справі про банкрутство ФГ «Вікторія», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та визнано грошові вимоги ініціюючого кредитора ОСОБА_4 до ФГ «Вікторія» в розмірі 1200000 гривень.

Згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2014 року, апеляційну скаргу ФГ «Вікторія» залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Запорізької області від 21 липня 2014 року залишено без змін. Зазначена постанова набрала законної сили з дня її прийняття.

Згідно постанови Вищого господарського суду України від 03 грудня 2014 року, касаційну скаргу ФГ «Вікторія» задоволено частково, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області на стадію прийняття заяви фізичної особи - ОСОБА_4 про порушення справи про банкрутство ФГ «Вікторія».

Згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 05 січня 2015 року, відмовлено ОСОБА_4 в порушенні провадження у справі про банкрутство ФГ «Вікторія» порушено провадження у справі про банкрутство ФГ «Вікторія», клопотання кредитора - ОСОБА_4 про вжиття заходів по забезпеченню вимог кредитора залишено без розгляду.

Згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Запорізької області від 05 січня 2015 року залишено без змін. Зазначена постанова набрала законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, вбачається, що в період з 23 травня 2013 року по 24 липня 2013 року та в період з 21 липня 2014 року по 03 грудня 2014 року діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії якого згідно вимог ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання і три проценти річних від простроченої суми.

Таким чином сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання без урахування періодів, протягом яких діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, складає:

- від суми в розмірі 200000 гривень, яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 вересня 2012 року: 800 гривень 40 копійок (за період з 02 вересня 2012 року по 22 травня 2013 року = 100,10 % х 100,00 % х 99,90 % х 100,20 % х 100,20 % х 99,90 % х 100,00 % х 100,00 % х 100,10% = 100,400 % х 200000 гривень = 200800 гривень 40 копійок - 200000 гривень 00 копійок = 800 гривень 40 копійок) + 24913 гривень 80 копійок (за період з 25 липня 2013 року по 20 липня 2014 року = 99,30 % х 100,00 % х 100,40 % х 100,20 % х 100,50 % х 100,20 % х 100,60 % х 102,20 % х 103,30 % х 103,80 % х 101,00 % х 100,40 % = 112,457 % х 200000 гривень = 224913 гривень 80 копійок - 200000 гривень 00 копійок = 24913 гривень 80 копійок) + 23642 гривні 46 копійок (за період з 04 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року = 103,00 % х 103,10 % х 105,30 % = 111,821 % х 200000 гривень = 223642 гривні 46 копійок - 200000 гривень 00 копійок = 23642 гривні 46 копійок) = 49356 гривень 66 копійок;

- від суми в розмірі 400000 гривень, яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 грудня 2012 року: 1601 гривня 20 копійок (за період з 02 вересня 2012 року по 22 травня 2013 року = 100,10 % х 100,00 % х 99,90 % х 100,20 % х 100,20 % х 99,90 % х 100,00 % х 100,00 % х 100,10% = 100,400 % х 400000 гривень = 401601 гривня 20 копійок - 400000 гривень 00 копійок = 1601 гривня 20 копійок) + 49827 гривень 60 копійок (за період з 25 липня 2013 року по 20 липня 2014 року = 99,30 % х 100,00 % х 100,40 % х 100,20 % х 100,50 % х 100,20 % х 100,60 % х 102,20 % х 103,30 % х 103,80 % х 101,00 % х 100,40 % = 112,457 % х 400000 гривень = 449827 гривень 60 копійок - 400000 гривень 00 копійок = 49827 гривень 60 копійок) + 47284 гривні 92 копійок (за період з 04 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року = 103,00 % х 103,10 % х 105,30 % = 111,821 % х 400000 гривень = 447284 гривні 92 копійок - 400000 гривень 00 копійок = 47284 гривні 92 копійок) = 98713 гривень 72 копійок;

- від суми в розмірі 200000 гривень, яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 вересня 2013 року: 26499 гривень 29 копійок (за період з 02 вересня 2013 року по 20 липня 2014 року = 100,00 % х 100,40 % х 100,20 % х 100,50 % х 100,20 % х 100,60 % х 102,20 % х 103,30 % х 103,80 % х 101,00 % х 100,40 % = 113,250 % х 200000 гривень = 226499 гривень 29 копійок - 200000 гривень 00 копійок = 26499 гривень 29 копійок) + 23642 гривні 46 копійок (за період з 04 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року = 103,00 % х 103,10 % х 105,30 % = 111,821 % х 200000 гривень = 223642 гривні 46 копійок - 200000 гривень 00 копійок = 23642 гривні 46 копійок) = 50141 гривня 75 копійок;

- від суми в розмірі 400000 гривень, яку відповідач повинен був сплатити в строк до 01 грудня 2013 року: 50293 гривні 23 копійок (за період з 02 грудня 2013 року по 20 липня 2014 року = 100,50 % х 100,20 % х 100,60 % х 102,20 % х 103,30 % х 103,80 % х 101,00 % х 100,40 % = 112,457 % х 400000 гривень = 450293 гривні 23 копійок - 400000 гривень 00 копійок = 50293 гривні 23 копійок) + 47284 гривні 92 копійок (за період з 04 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року = 103,00 % х 103,10 % х 105,30 % = 111,821 % х 400000 гривень = 447284 гривні 92 копійок - 400000 гривень 00 копійок = 47284 гривні 92 копійок) = 97578 гривень 15 копійок;

а всього сума інфляційних втрат складає 295790 гривень 28 копійок.

Крім того, під час проведення розрахунку 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання суд враховує положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, оскільки позивач в поданій нею позовній заяві обмежує період нарахування 3% річних не днем, з якого у відповідача виник обов'язок зі сплати щодо кожної окремої суми, а днем сплати останньої частини суми боргу, і не обраховує 3% річних окремо щодо кожної суми, а щодо всієї суми боргу, тому суд приходить до висновку про необхідність обрахування 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто від зазначеної позивачем всієї суми боргу в розмірі 1200000 гривень та початку розрахункового періоду з 02 грудня 2013 року.

Отже, 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання без урахування періодів, протягом яких діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, складає:

- за період з 02 грудня 2013 року по 20 липня 2014 року = 22783 гривні 56 копійок (1200000 гривень х 3,00 % / 100 % / 365 днів х 231 день прострочення = 22783 гривні 56 копійок);

- за період з 04 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року = 8778 гривень 08 копійок (1200000 гривень х 3,00 % / 100 % / 365 днів х 89 днів прострочення = 8778 гривень 08 копійок);

а всього сума 3% річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання складає 31561 гривня 64 копійок.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на те, що договір позики головою ФГ «Вікторія» Козловим В.А. не підписувався, оскільки такі посилання є безпідставними та взагалі не стосуються предмету спору, так як грошове зобов'язання у відповідача перед позивачем виникло на підставі судового рішення - ухвали суду, якою була затверджена укладена сторонами мирова угода з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок. До того ж, відповідно до тексту ухвали суду, ФГ «Вікторія» в особі голови - Козлова В.А. визнало суму боргу в розмірі 1200000 гривень і після підписання цієї мирової угоди сторони з приводу виконання умов договору позики від 25 січня 2008 року, який є предметом спору у цій справі, один до одного ніяких додаткових претензій не пред'являють, а обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню.

Крім того, заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою, розмір яких не був встановлений сторонами і тому має відповідати рівню облікової ставки НБУ, в розмірі 209090 гривень 41 копійок, задоволенню не підлягають, оскільки грошове зобов'язання у відповідач перед позивачем виникло на підставі судового рішення, а не з договору позики.

Так само не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США, в розмірі 2365500 гривень 00 копійок, оскільки чинним законодавством передбачена можливість стягнення такої різниці лише у зобов'язаннях, в яких було визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, і в таких випадках сума, яка підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Однак, як вбачається зі змісту ухвали суду, якою була затверджена мирова угода, розрахунки суми заборгованості із переведенням української валюти в іноземну за курсом, установленим НБУ на час виникнення заборгованості, не проводились, грошовий еквівалент грошового зобов'язання в іноземній валюті не визначався, а посилання вказівку на те, що сума боргу 600000 гривень на 2013 рік фіксується за курсом: 1 долар США = 8,00 гривень, не можна вважати встановленням грошового еквіваленту всієї суми боргу в іноземній валюті.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають лише вказані вище суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 295790 гривень 28 копійок та суми трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 31561 гривня 64 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 405 гривень 82 копійок.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 625 ЦК України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, ст.ст. 10, 11, 15, 57, 59, 60, 61, 88, 107, 208, 212 - 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до фермерського господарства «Вікторія» про стягнення індексу інфляції, процентів за користування позикою, процентів за прострочення повернення позики та різниці, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США - задовольнити частково.

Стягнути з фермерського господарства «Вікторія» на користь ОСОБА_4 суму інфляційних втрат в розмірі 295790 (двісті дев'яносто п'ять тисяч сімсот дев'яносто) гривень 28 копійок, суму трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 31561 (тридцять одна тисяча п'ятсот шістдесят одна) гривня 64 копійок та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 405 (чотириста п'ять) гривень 82 копійок, а всього 327757 (триста двадцять сім тисяч сімсот п'ятдесят сім) гривень 74 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

10.06.2015