АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/150/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 642/5951/14-ц Вікторов В.В.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 21.05.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (на той час: ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено Договір № 005-Р/004694 про відкриття карткового (поточного) рахунку з наданням міжнародної платіжної картки миттєвого випуску Visa Classic № НОМЕР_1 (електронного платіжного засобу) з метою використання для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або відповідного рахунку банку та здійснення інших операцій з її застосуванням.

29.05.2008 року між сторонами було укладено Договір № КЛ 1905/08 про відкриття відновлювальної кредитної лінії (кредитний договір), згідно якого банківська установа під БПК Visa Classic № НОМЕР_1 позичальника ОСОБА_2 на умовах забезпеченості, зворотності, строковості і платності відкрила останньому відновлювальну кредитну лінію з розміром кредитного ліміту 15 000,00 грн. із сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами в розмірі 21% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком його повернення 21.05.2010 року.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Договором № КЛ 1905/08 від 29.05.2008 року виконала в повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі, проте останній узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує й умови договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами порушує, у зв'язку з чим виникла значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої станом на 07 квітня 2014 року становить 133 688,65 грн. та складається з простроченої (несанкціонованої) заборгованості за кредитом у розмірі 14 983,65 грн., заборгованості по нарахованим відсоткам в розмірі 14 582,83 грн. та заборгованості по нарахованим відсоткам по простроченій (несанкціонованій) заборгованості в розмірі 104 122,17 грн.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник ОСОБА_2 в добровільному порядку повертати банківській установі запозичені кредитні кошти не бажає, позивач - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просив суд у примусовому порядку стягнути з останнього на його користь кредитну заборгованість за Договором № КЛ 1905/08 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 29.05.2008 року в загальному розмірі 133 688,65 грн. грн., та судові витрати, понесені ним по справі.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення заявлених банківською установою вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість, а також на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Зокрема, відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» жодного разу не звертався до нього із письмовими вимогами щодо повернення кредитних коштів, а звернувся одразу до суду лише у липні 2014 року, тоді як строк дії кредитного договору закінчився у травні 2010 року, що свідчить про сприяння банком збільшенню розмірів збитків.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, хоча при цьому банком був наданий розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 вносились платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості у листопаді 2012 року в розмірі 2 500,00 грн., у грудні 2012 року в розмірі 500,00 грн. та у січні 2013 року в розмірі 800,00 грн., у зв'язку з чим перебіг позовної давності перервався, а новий строк позовної давності спливає лише у січні 2016 року.

Крім того, апелянт посилається й на те, що згідно п. 7.3 кредитного договору № КЛ 1905/08 від 29.05.2008 року цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів та діє до повного виконання сторонами узятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим вказаний договір є чинним та буде діяти до повного виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань, а відтак банківською установою строк позовної давності для звернення до суду не пропущено.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підтримав подану апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заперечував, посилаючись на її необґрунтованість.

При цьому він вказував на те, що відповідач - позичальник ОСОБА_2 припинив погашати отриманий ним кредит ще в 2008 році й з того часу ані він особисто, ані будь-яка інша уповноважена ним особа не здійснювали жодних платежів, у тому числі й в листопаді, грудні 2012 року чи січні 2013 року на погашення існуючої кредитної заборгованості, як про те безпідставно стверджує позивач, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заявлених банківською установою вимог за спливом строку позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відмовляючи в задоволенні заявлених ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений строк позовної давності для судового захисту його порушених прав.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки цей висновок відповідає матеріалам цивільної справи та ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття позовної давності визначено законодавцем у статті 256 ЦК України.

За змістом вказаної правової норми позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Наслідки спливу позовної давності передбачені законодавцем у ст. 267 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми заява про захист цивільного права або інтересу має бути

прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За загальним правилом до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання боржником разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником, або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено особисто самим боржником, або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону чи на підставі відповідної довіреності.

Як встановлено по справі, 21.05.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (на той час: ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено Договір № 005-Р/004694 про відкриття карткового (поточного) рахунку з наданням міжнародної платіжної картки Visa Classic № НОМЕР_1 (електронного платіжного засобу) з метою використання для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або відповідного рахунку банку та здійснення інших розрахунково-касових операцій з її застосуванням.

По справі також встановлено, що 29.05.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (на той час: ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено Договір № КЛ 1905/08 про відкриття відновлювальної кредитної лінії (кредитний договір), згідно якого банківська установа під банківську платіжну картку Visa Classic № НОМЕР_1 позичальника ОСОБА_2 на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та платності відкрила останньому відновлювальну кредитну лінію з розміром кредитного ліміту 15 000,00 грн. із сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами в розмірі 21% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

За умовами вказаного кредитного договору (п.п. 2.1, 3.2) позичальник ОСОБА_2 зобов'язався повністю повернути банківській установі отримані в рахунок Відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси та сплатити проценти за користування кредитними коштами 21 травня 2010 року.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Договором № КЛ 1905/08 від 29.05.2008 року виконала в повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі, проте останній узяті на себе зобов'язання не виконав і запозичені грошові кошти в обумовлений сторонами в кредитному договорі строк кредитору не повернув, у зв'язку з чим утворилася кредитна заборгованість, загальний розмір якої за розрахунками позивача станом на 07 квітня 2014 року становить 133 688,65 грн.

При цьому, не зважаючи на те, що строк виконання основного зобов'язання боржником ОСОБА_2 настав ще 21 травня 2010 року, позивач - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся з позовом до суду за захистом своїх порушених прав лише у липні 2014 року, тобто поза межами передбаченого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» позовних вимог, у зв'язку з пропуском позивачем передбаченого законом строку позовної давності.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про те, що згідно наданого позивачем розрахунку кредитного боргу відповідачем ОСОБА_2 вносились платежі в рахунок погашення його кредитної заборгованості у листопаді 2012 року в розмірі 2 500,00 грн., у грудні 2012 року в розмірі 500,00 грн. та у січні 2013 року в розмірі 800,00 грн., тобто боржником вчинялись дії з виконання своїх зобов'язань, у зв'язку з чим перебіг позовної давності перервався, а новий строк позовної давності спливає лише у січні 2016 року, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів (платіжних доручень, розрахункових чеків, меморіальних ордерів, інших розрахунково-касових документів тощо) на підтвердження того, що ці платежі, дійсно здійснювалися, а тим більше самим позичальником ОСОБА_2 або уповноваженою ним особою, позивач як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції не представив, хоча апеляційним судом на виконання вимог п. 4 ст. 10 ЦПК України останньому надавалась така можливість.

Крім того, позивачем не спростовані будь-яким належним чином і твердження представника відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що останній взагалі припинив погашати отриманий ним кредит ще в 2008 році й з того часу ані він особисто, ані будь-яка інша уповноважена ним особа не здійснювали жодних платежів на погашення кредитного боргу.

Безпідставними є й доводи апелянта стосовно того, що згідно п. 7.3 укладеного між сторонами кредитного договору № КЛ 1905/08 від 29.05.2008 року, цей Договір діє до повного виконання сторонами узятих на себе зобов'язань, в зв'язку з чим кредитор має право вимагати його виконання позичальником у будь-який час, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

При цьому, як зазначалося вище, в укладеному між сторонами кредитному договорі № КЛ 1905/08 від 29.05.2008 року чітко визначений строк його дії, а саме 21 травня 2010 року - кінцевий строк для повного виконання Позичальником узятих на себе кредитних зобов'язань, з настанням якого відповідно до ст. 261 ЦК України й розпочався перебіг позовної давності, в межах загального трирічного строку якої позивач - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Інші доводи апеляційної скарги позивача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: