АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5787/15 Справа № 199/9116/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Подорець О. Б. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Мостобудівельного загону № 12 публічного акціонерного товариства «Мостобуд», ОСОБА_4, ОСОБА_5, територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи - виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, Державна інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області про визнання права власності на прибудову й перепланування приміщення та визначення розміру часток, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є власниками квартири АДРЕСА_1. Загальна площа квартири на момент приватизації становила 40,5 кв.м. та розташована на першому поверсі. Позивачі у період з 1998 по 1999 роки з дозволу власника АТ «Містобуд-12» здійснили реконструкцію квартири та побудували прибудову, загальною площею 21,3 кв.м., а існуюче приміщення 2-5 площею 7,1 кв.м. перепланували в житлову кімнату. Однак позивачами у виконавчому комітеті не було отримано дозвіл на здійснення прибудови. Внаслідок чого вони позбавлені можливості вільно розпоряджатися своїм майном. Позивачі фактично одноособово володіють та користуються квартирою АДРЕСА_1, оскільки інші співвласники, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_7 постійно проживають у м. Харків, а ОСОБА_8 померла у 2005 році. 21.06.2014 з Державної інспекції архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області позивачі отримали відповідь, в якій було зазначено, що на теперішній час введення в експлуатацію самовільно збудованих об'єктів нерухомості не передбачено нормативно-правовими документами.

Просили визнати за ними право власності без введення в експлуатацію на прибудову під літ. А1-1, яка складається з приміщень тамбура поз. 2-1 - площею 1,3 кв.м.; кухні поз. 2-2 площею 12,1 кв.м.; коридору поз. 2-3 площею 4,6 кв.м.; санвузол поз.2-8 площею 3,3 кв.м., а існуюче приміщення 2-5 площею 7,1 кв.м., яке переплановано в житлову кімнату у квартирі АДРЕСА_1, а також залишити без змін існуючі частки співвласників на цю квартиру, житловою площею 34,3 кв.м., загальна площею 59,7 кв.м., тобто ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по 1/5 частці кожному.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого згідно з розпорядженням від 19 листопада 1997 року №82 АТ «Містобуд-12» належить квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 померла 28 жовтня 2005 року. Спадкоємицею ОСОБА_9 є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року.

В технічному паспорті КП «ДМБТІ» на квартиру АДРЕСА_1 виготовленого станом на 22.04.2011 встановлено наявність самовільно збудованих будівель, а саме прибудову під літ. А1-1, яка складається з приміщень тамбура поз. 2-1 - площею 1,3 кв.м.; кухні поз. 2-2 площею 12,1 кв.м.; коридору поз. 2-3 площею 4,6 кв.м.; санвузол поз.2-8 площею 3,3 кв.м., а існуюче приміщення 2-5 площею 7,1 кв.м., яке перепланувано в житлову кімнату.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з того, що позивачами не надано доказів отримання відповідного дозволу на будівництво прибудови та дозволу на перепланування квартири, відсутні докази щодо введення в експлуатацію здійснених прибудов. Крім того, дані питання віднесено до компетенції органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянти посилаються на те, що відсутність спеціальної норми щодо порядку вирішення питання про визнання права власності на збільшену у розмірах квартиру у багатоквартирних будинках за рахунок самочинно збудованої прибудови не може бути підставою для відмови у вирішенні цього питання. Апелянти вважають, що всупереч ст. 47 Конституції України суд першої інстанції безпідставно позбавив їх права придбати спірне житло у власність. Крім цього, апелянти зазначають, що власник будинку та користувач земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на спірну прибудову саме за ними.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Як роз'яснено у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції врахував, що закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України та вірно звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірна прибудова у встановленому законом порядку введена в експлуатацію.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України.

Апелянтами не враховано, що для переобладнання, перепланування, перебудови чи добудови належного на праві власності нерухомого майна, крім переобладнань, які не вважаються самочинним будівництвом, його власнику достатньо попередньо звернутися до органу місцевого самоврядування за одержанням дозволу на проведення конкретних робіт і в разі отримання відмови оскаржити її до суду.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, в даному випадку, може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Таким чином позивачами не було надано до суду доказів в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на предмет доведення факту розгляду компетентним державним органом питання оформлення права власності, як й не надано доказів порушення, невизнання чи заперечення прав позивача відповідачем чи іншими особами або створення неможливості реалізації позивачем свого права власності у передбаченому чинним законодавством порядку.

Окрім цього позивачами не доведено належними та допустимими доказами відсутність порушення прав інших осіб самочинним будівництвом спірного нерухомого майна. В порушення норм ст. 357 ЦК України позивачами не надано до суду доказів щодо згоди співвласників спірної квартири на здійснення позивачами прибудов та перепланування спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що звернення позивачів до суду з даним позовом є передчасним, оскільки вони мають змогу оформити свої права в позасудовому порядку.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова