Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 25 листопада 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоДьоміної О.О., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,Парінової І.К., Ступак О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 26 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ПАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № KF 45275, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 218 000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 26 жовтня 2027 року з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1356, відповідно до умов якого іпотекодавець надав у заставу нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 137,0 кв.м. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на неможливість виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із накладенням арешту на майно ОСОБА_6, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1, на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року в межах кримінального провадження № 0000024, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, позивач просив суд звільнити з-під арешту майно, що є предметом іпотеки. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що права позивача, як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а відтак, вимоги банку про звільнення майна з-під арешту є безпідставними. Крім того, суди зазначили, що розгляд питання про скасування арешту майна ОСОБА_6 можливе лише в межах кримінального провадження. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України правовласності єнепорушним. Ніхтоне може бутипротиправно позбавленийцього правачи обмежений уйого здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року (справа № 6-26цс13). Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував та помилково вважав, що права позивача, як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, залишивши поза увагою, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права його продажу. Крім того, суд першої інстанції помилково вважав, що скасування арешту майна ОСОБА_6 можливе лише в межах кримінального провадження, не звернувши увагу, що в передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а : Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково. Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак