Справа №463/5225/14-ц
Провадження №2/463/245/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.04.2014р. близько 10:00 год. на його мобільний телефон зателефонувала невідома особа з повідомленням про те, що в м. Городок Львівської області він створив ДТП, внаслідок якої було пошкоджено два автомобілі та є потерпілі. Оскільки жодних ДТП він не створював, цього ж дня звернувся до Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області, де працівники міліції встановили, що йому телефонував відповідач, який лише пожартував. Такі дії відповідача завдали йому моральної шкоди, яка виразилась в емоційних, душевних стражданнях та хвилюваннях, оскільки принижено його честь та професійну гідність як людини. У зв'язку з такою ситуацією відчув себе ошуканим, отримав сильний нервовий стрес, що негативно позначилось на його психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати. Був порушений його звичний ритм життя, у нього з'явились необхідність відстоювати свої порушені права спочатку в органах внутрішніх справ, а потім у судовому порядку, витрачаючи на це значні кошти та час. Наведені вище моральні страждання оцінює до розміру 10 000 грн., які просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

В судовому засіданні позивач заявлені ним вимоги підтримав, крім вищенаведеного, додатково пояснив, що у 2008 році за його участі мало місце ДТП, де його було визнано винним. За рішенням суду, з нього були стягнути грошові кошти, однак в подальшому, таке рішення було скасованим і грошові кошти йому повернуті. Після цих подій, його емоційна витримка щодо будь-яких обставин ДТП була ще слабкою, а дзвінок відповідача лише посилив ступінь душевних переживань. Також повідомив, що попередньо працював з відповідачем на одному підприємстві, був з ним знайомий. Свого номеру телефону йому не давав, і коли він подзвонив, його голосу не впізнав та не міг усвідомлювати, що має місце жарт. На даний час, у зв'язку з такими подіями, стан його здоров'я погіршився, через що вимушений витрачати гроші на лікування, а також для оплати вартості послуг адвоката, який шляхом надання консультацій сприяв йому у відновленні порушеного відповідачем права. На основі наведеного, позов просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. Підтвердив факт, що дійсно телефонував до позивача 08.04.2014р. і мав намір лише пожартувати, оскільки попередньо, працював з позивачем в АТП № 14631 та був з ним знайомий. Кожен з них мав контактні дані один одного, а отже, позивач повинен був знати особу співрозмовника. Крім того, повідомляючи про ДТП, яке нібито скоїв позивач, відповідач зазначив, що таке мало місце в той час, коли позивач їхав автобусом. Враховуючи, що на момент дзвінка останній вже не працював в АТП та не курсував автобусом, він повинен був усвідомлювати, що має місце жарт, і в кінці телефонної розмови, він впізнав свого співрозмовника, назвав його по імені, після чого поклав слухавку. Таким чином, впевнений, що позивач був обізнаний про особу яка до нього телефонувала, усвідомлював, що обставини, про які йшлось в розмові, насправді не відповідають дійсності, і після цього, не переживав будь-яких емоційних стресів. Через такі його дії душевний стан позивача не міг погіршитись, і останній, жодним чином не зазнав будь-яких хвилювань з приводу цього. В такому випадку, позивачу не може бути спричинено моральної шкоди, і відповідно, вона також не може бути відшкодована. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні в встановлено, що 08.04.2014р. на мобільний телефон позивача зателефонував відповідач з повідомленням про те, що в м. Городок Львівської області за участю позивача відбулась ДТП, внаслідок якої були пошкоджені транспортні засоби, що насправді не відповідає дійсності.

Факт існування такої події сторонами визнається та додатково підтверджується висновком ДІМ Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 17.04.2014р. (а.с.5).

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в ЦК України, зокрема, у ст. 23 зазначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в. п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За логікою ВСУ, яка узгоджуються з приписами ст. ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт завдання моральної шкоди та її розмір.

Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що факт завдання моральної шкоди є недоведеним.

Так, обидві сторони в судовому засіданні підтвердили, що є знайомі між собою та працювали на одному підприємстві, внаслідок чого позивач міг усвідомлювати особу свого співрозмовника.

Крім того, відповідач вказав, а позивач підтвердив, що їх телефонна розмова про обставини ДТП не була логічно завершена, і останній почувши про ДТП повідомив, що такого не вчиняв і поклав слухавку, що дозволяє стверджувати про відсутність у нього будь-якого інтересу до цієї розмови, наслідком чого є усвідомлення невідповідності змісту отриманого повідомлення дійсним обставинам справи.

Також, не може залишитись поза увагою і той факт, що про обставини ДТП позивач повідомлявся у той час, коли він вже не працював на Авто-транспортному підприємстві, не здійснював перевезень, а отже повинен був розуміти, що суть розмови є або ж помилкою, або ж жартом.

Логічна послідовність цих подій дає достатні підстави стверджувати про відсутність у позивача моральних страждань, які були наслідком телефонного дзвінка відповідача. На переконання суду, позивач розумів несерйозність змісту отриманого повідомлення, в тому числі, одразу після його отримання, і як наслідок, жодних емоційних стресів у зв'язку з цим зазнати не міг.

Стан здоров'я позивача, який є інвалідом ІІ групи загального захворювання, в підтвердження чого долучено копію відповідного посвідчення (а.с.3) та наявність в матеріалах справи листа Управління соціального захисту (а.с.15) про видачу позивачу путівки на санаторно-курортне лікування не спростовує висновків суду, оскільки лікування за такою путівкою проводилось з 17.11.2014р. по 05.12.2014р., тобто по спливу більш як 7 місяців після самого телефонного дзвінка. Враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи загального захворювання, суд не виключає, а позивач не доводить протилежного, що саме у зв'язку з цим, а не у зв'язку з емоційним стресом, йому рекомендовано лікування в санаторії. Причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та лікуванням суд не вбачає.

Таким чином, суд знаходить недоведеним факт завдання позивачу моральної шкоди. Дії відповідача хоч і не можна назвати правомірними, проте за своєю малозначністю та в сукупності з обставинами справи, їх і не можна назвати такими, що призвели до порушень особистих немайнових прав позивача. Останній в судовому засіданні не довів того факту, що дійсно не усвідомлював особи співрозмовника. Встановлені судом обставини свідчать про протилежне, внаслідок чого моральні збитки існувати не можуть, і відповідно, не може бути стягнутий їх оцінений розмір.

Разом з тим, дії відповідача також не можуть вважатись такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів.

Аналогічне право особи на свободу думки і слова закріплено в ст. 34 Конституції України.

Однак, таке право є обмеженим, і йому кореспондується обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію.

В цій категорії справ, порушення особистих немайнових прав має місце лише у випадку поширення інформації про особу, яка завідомо є недостовірною. Під поширенням слід розуміти вчинення будь-яких дій у будь-який спосіб, які доводять недостовірну інформацію до відома невизначеного кола суб'єктів, в яких формується особиста, як правило негативна думка про особу, відносно якої стосується ця інформація, внаслідок чого, така особа прямо або опосередковано піддається негативній критиці, зазнаючи при цьому моральних страждань.

В справі яка розглядається, відповідач хоч і володів недостовірною інформацією, проте її не поширював, а отже, не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

В силу вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме право, яке перебуває в стані порушення, і оскільки права позивача в такому стані не перебувають, вони не можуть бути об'єктом судового захисту, а сам позов, відповідно, не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.