У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню їхньої дочки ОСОБА_9, 2002 року народження. Матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, аліменти не сплачує. Не цікавиться життям, навчанням, здоров'ям дитини. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідний медичний догляд.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року, позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_7, внаслідок своєї винної поведінки, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання дочки.

Однак такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2000 року по 07 червня 2013 року.

Мають спільну дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2013 року та додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано. Визначено місце проживання дочки ОСОБА_9, 2002 року народження, з батьком ОСОБА_6

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2012 року з ОСОБА_7 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання дочки ОСОБА_9, 2002 року народження.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2009 року № 951 визначено участь ОСОБА_7 у вихованні дитини.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, посилався на невиконання останньою своїх батьківських обов'язків.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктами 15-17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до

досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості

з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують

батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід

вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування

обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце,

коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини,

її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує

своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався лише на доводи позивача, однак не перевірив доводів відповідачки щодо створення перешкод з боку позивача у виконанні нею своїх батьківських обов'язків, оскільки між ними виникали конфлікти наслідком яких стали неодноразові звернення ОСОБА_7 у 2012 році до органів міліції із заявами з приводу позбавлення її можливості спілкуватися з дочкою та про побиття її чоловіком ОСОБА_6, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 22 квітня 2012 року та постановою Ленінського РВ ММУ УМВС України від 25 квітня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи.

Крім того, зазначені позивачем перешкоди бачитися та спілкуватися з дитиною стали підставою для звернення ОСОБА_7 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Тобто вказані обставини спростовують висновки судів про свідоме нехтування відповідачкою своїми материнськими обов'язками стосовно дочки та безпричинне небажання відповідачки належним чином виконувати свої обов'язки.

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення норм процесуального закону суди дійшли помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_6, у зв'язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук