Єдиний унікальний номер 725/7157/14-ц
Номер провадження 2/725/1643/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про повернення строкового банківського вкладу, відшкодування матеріальної шкоди та про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 9 квітня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір строкового банківського вкладу №2630/28/172639 «Ваш стабільний» на строк з 9 квітня 2014 року по 9 липня 2014 року. На виконання вимог вказаного договору ним внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти в розмірі 70000 грн.

Також зазначав, що 9 липня 2014 року в день закінчення строку дії договору, він звернувся до відповідача із заявою про повернення суми вкладу та виплату нарахованих відсотків, проте відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви, пославшись на проблеми підкріплення кас банку готівкою та лише 08.09.2014 року банком йому було повернуто лише частину вкладу в сумі 500 грн.

Зважаючи на вказане, вважає, що відповідачем у порушення вимог закону та умов укладеного договору, не виконано належним чином своїх зобов'язань за договором банківського вкладу, у зв'язку з чим відповідач повинен нести відповідальність встановлену вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України й відповідно просив стягнути з банку на свою користь крім суми залишку банківського вкладу та нарахованих процентів, також інфляційні витрати на 3 % річних за весь час прострочення повернення вкладу та відсотків.

Крім того, вважає, що з відповідача також слід стягнути пеню у розмірі 3% річних від вартості послуги, що передбачено ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також упущену вигоду, оскільки середня ставка у більшості банків по Україні за депозитними вкладами у гривні становить 20 % річних, таким чином, отримавши вчасно грошові кошти за договором банківського вкладу, укладеного з відповідачем, він міг розмістити їх в іншому банку та отримати прибуток.

Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором він також зазнав душевних переживань та страждань, оскільки укладаючи договір строкового банківського вкладу, він розраховував на порядність відповідача, проте неналежне виконання останнім своїх зобов'язань призвело до нестачі грошових коштів на заплановану відпустку, оздоровлення родини, що стало значним душевним стресом для нього та членів його сім'ї. Розмір завданої йому моральної шкоди оцінює в сумі 20 000 грн.

У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права та умови договору, просив стягнути з відповідача на свою користь 69 500 грн. - суму основного неповернутого вкладу; 2 027 грн. 99 коп. - суму невиплачених процентів; у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України - інфляційні витрати за період заборгованості з 10 липня 2014 року по 08 грудня 2014 року в сумі 6008,34 грн., 3% річних за 152 дні прострочення виплати належних грошових коштів - 893,60 грн.; пеню за кожен день прострочення за період з 10.07.2014 року по 08.12.2014 року відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 326167,63 грн., суму упущеної вигоди в розмірі 5957,39 грн., а також 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 430 554,95 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву, в якій вказав, що поданий позов підтримує в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином двічі був повідомлений судом про час та місце розгляду за адресою свого місцезнаходження, про причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Так, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки позивач не надав суду своєї згоди на розгляд даної цивільної справи у зв'язку із відсутності відповідача у заочному порядку, суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, однак у загальному порядку.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як убачається з матеріалів справи, 9 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір строкового банківського вкладу №2630/28/172639 «Ваш стабільний» (а/с 6).

Відповідно до умов даного договору, банк приймає від вкладника строковий депозитний рахунок у гривні, в сумі 70000 грн. за процентною ставкою 26,2 % річних, які сплачуються щомісячно, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким здійснюються з використанням платіжної картки, відкритий у банку. Банк приймає грошові кошти на строк з 09.04.2014 року по 09.07.2014 року та договором передбачено автоматичну його лонгацію у разі відсутності заяви вкладника отримати вклад в день закінчення терміну дії договору.

Так, відповідно до ч.1 ст.1058 Цивільного Кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплатити вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1060 Цивільного Кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу, відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України, незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно ч.3 ст.1060 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Як встановлено судом, факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача підтверджується копією меморіального ордеру №6652 від 09.04.2014 року (а/с 8).

Крім того, умовами договору визначено, що банк зобов'язаний на вимогу вкладника повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти на умовах та в строки, що встановлені цим договором ( п. 4.3.2 договору).

При цьому, п. 5.1 договору визначено, що сторони за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та умовами цього договору.

Як убачається з матеріалів справи, 9 липня 2014 року позивач звернувся до банку із заявою про відмову від пролонгації договору та видачу депозитні кошти в повній сумі (а/с 9).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, як убачається з листа відповідача від 20.10.2014 року, направленого на адресу позивача, банк повідомив позивача про те, що по закінченню строку депозитного вкладу за договором № 2630/28/172639 від 09.04.2014р., вклад був перерахований на рахунок на вимогу НОМЕР_1. Кошти з рахунку НОМЕР_1 та нараховані відсотки на поточний рахунок НОМЕР_2 з використанням платіжної картки, вкладник має можливість отримувати у Відділенні, в якому обслуговується за наявності готівкових коштів в касі банку. Проте виконання зобов'язань банку не є можливим оскільки існують певні проблеми з підкріпленням кас відділень готівкою та нестабільною політичною ситуацією в країні, що викликає панічні настрої населення щодо знаходження своїх коштів в банківських установах. У зв'язку з наведеним банк робить все можливе для виконання своїх зобов'язань.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як убачається з довідки про рух коштів по рахунку позивача за період з 01 липня 2014 року по 29 жовтня 2014 року, відповідачем було виплачено позивачу лише частину депозитного вкладу у розмірі 500 грн. (а/с 11).

Відповідно до виписки за договором №007-0039545-Ф/13-DEP по рахунку на який нараховуються відсотки за депозитним вкладом, за період з 01 січня 2014 року по 29 жовтня 2014 року, залишок невиплачених банком відсотків становить 2027,99 грн. (а/с 12).

Разом з тим, як встановлено судом, на момент розгляду справи, банком не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на належне виконання відповідачем вказаних зобов'язань у строк визначений договором.

Так, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Як вбачається з правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові від 25 грудня 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-140цс13, у разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У відповідності до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність підстав для задоволення його позовних вимог в частині стягнення з банку 69 500 грн. депозитного вкладу, 2 027,99 грн. - нарахованих, але не виплачених відсотків, 893,60 грн. - 3 % річних та 6 008,34 грн. - інфляційні витрати за період з 10.07.2014 року по 08.12.2014 року, відповідно до обсягу заявлених вимог в цій частині та згідно наданих позивачем суду доказів та відповідно розрахунку вказаних сум.

Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з банку упущеної вигоди та моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Таким чином, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів упущеної вигоди) покладає на кредитора обв'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути отримані при належному виконанні зобовязання.

За таких обставин, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обовязок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом з тим, позивач вказуючи на те, що внаслідок невиплати у визначені договором строки суми вкладу та процентів, йому банком завдано збитків у розмірі 5 957 грн. 39 коп., оскільки він міг би розмістити свій вклад в іншій банківській установі та отримати вчасно свої кошти і проценти за користування ними у розмірі 20 % від суми вкладу, ураховуючи те, що упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід, при визначенні розміру якого повинні враховуватись тільки точні дані, які безпосередньо і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання доходу, а розмір втраченої вигоди повинен бути підтверджений відповідними доказами й відповідно позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б достовірно вказували на існування реальної можливості отримання доходу шляхом укладення договору банківського вкладу з будь-яким іншим банком, крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, він вказував на те, що отриманні грошові кошти за договором, укладеним з відповідачем він мав використати на заплановану відпустку, правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди відсутні.

Щодо вимог позивача в частині стягнення на його користь завданої відповідачем моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких особа зазнала внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні чи винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений зв'язок між протиправної поведінкою та наслідками, що настали.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від N 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Разом з тим, як убачається зі змісту укладеного між сторонами договору, в разі порушення його умов не передбачено такої відповідальності як відшкодування завданої моральної шкоди.

Крім того, підстави для відшкодування моральної шкоди також не передбачені й законодавством щодо банківської діяльності.

Таким чином, ураховуючи те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі є договірними, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 20000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором не передбачено відшкодування моральної шкоди при порушенні договірних зобов'язань.

Також є безпідставними і посилання позивача в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди на положення Закону України «Про захист прав споживача», оскільки відповідальність за спричинену моральну шкоду, згідно із п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" настає, якщо така є наслідком недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до закону. При цьому, недоліки продукції, згідно із визначенням терміну у ст.1 цього Закону, є такі споживчі характеристики продукції, які певною мірою впливають на можливість її використання або споживання, та сфера використання цієї продукції входить до суспільних потреб.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за затримку повернення депозитного вкладу та нарахованих по ньому процентів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні (п.20 зазначеної Постанови № 5 від 12.04.1996р.).

Разом з тим, судом установлено, що відповідач надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним від позивача грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеними банком з позивачем договором банківського вкладу.

Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладеного договору банківського вкладу, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені та неустойки (штраф), виниклих між сторонами відносин не регулюють, а тому позовні вимоги про стягнення з банку на користь позивача пені за порушення строків повернення вкладу та нарахованих по ньому процентів задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки умовами, укладеного між сторонами договору не передбачено стягнення пені за неналежне виконання зобов'язань, суд приходить до висновку про необґрунтованість такої вимоги. При цьому, з інших підстав для стягнення пені позивач з позовом до суду не звертався.

За таких обставин, суд оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, а також ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, вважає що на користь позивача підлягає стягненню сума депозитного вкладу, сума неповернутих відсотків за депозитним вкладом, а також інфляційні витрати і три проценти річних.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, ураховуючи вказане, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 784 грн. 29 коп.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 610, 625, 626, 627, 628, 629, 631, 651,1058,1060 ЦК України, 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 169, 212-215, 218, 224, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь ОСОБА_1 69 500 грн. - суму депозитного вкладу; 2 027 грн. 99 коп. - суму неповернутих відсотків за депозитним вкладом; 6 008 грн. 34 коп. інфляційних витрат та 893 грн. 60 коп. 3 % річних, а всього 78429 грн. 33 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь держави судовий збір в сумі в розмірі 784 грн. 29 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало