Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/762/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Паламарчук М. С.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

15.04.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.

із секретарем: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (надалі по тексту ТОВ «ЛК«АвтоФінанс») про визнання недійсним договору № 009890 фінансового лізингу від 24.04.2014 року укладеного з відповідачем, та стягнення 55200 грн., з яких: - 46000 грн. авансовий платіж; - 9200 грн. комісія за організацію та оформлення договору.

В обґрунтування позову зазначав, що цей договір укладенийбез дотримання вимог чинного законодавства та з порушенням його прав, а тому його слід визнати недійсним.

Надаючи зазначений вид послуги, відповідач порушив його права споживача, що полягає у наступному: згідно п.1.3 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - "Сhеrу Е5", зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п.1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п.4.6 договору).

Як вбачається з договірних умов, укладений договір є договором, який передбачає згоду сторін з усіх істотних умов в частині як передачі у лізинг, так і придбання предмета лізингу, та є договором непрямого лізингу. При цьому ст. 3 договору до зобов'язань лізингодавця віднесено лише передачу у користування та володіння лізингоодержувача предмета лізингу у порядку, встановленому договором. Ні момент придбання предмета лізингу у власність лізингодавця, ні порядок такого придбання, ні постачальника (продавця) предмета лізингу, у договорі не зазначено.

Згідно ст. 9 договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Таким чином, складовою предмета даного договору є придбання предмета лізингу відповідачем у свою власність та надання його у користування позивачу за плату (різновид договору оренди).

Умовами договору передбачено, що відповідно до пунктів 1.7, 1.8 - предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу - 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору - 10 % від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу - 3% від вартості предмета лізингу; лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами зазначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Тобто позивач повинен сплатити не менше половини вартості предмета лізингу, перш ніж отримати його в користування, а після отримання, також відшкодовувати його вартість періодичними платежами.

З одного боку, умови договору про авансування предмету лізингу виходять за межі законодавства про лізинг, а з другого є залученням коштів лізингоодержувача на придбання предмету лізингу. При цьому власником предмету лізингу за договором купівлі-продажу є відповідач, незважаючи на те, що предмет лізингу придбавається переважно за кошти позивача.

24.04.2014 року на виконання договору фінансового лізингу він сплатив відповідачеві 46000 грн. авансового платежу та 9200 грн. комісії за організацію та оформлення договору, про що свідчать квитанції № ПН 39 та № ПН 33 від 24.04.2014 року. Таким чином, для виконання даного договору відповідач залучив його кошти, як фізичної особи, для того, щоб надати йому ж фінансову послугу.

Згідно ч. 2 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Як відомо позивачу з Державного реєстру фінансових установ, відповідач не внесений до реєстру фінансових установ та не має ліцензії в розумінні ст. ст. 34, 37 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Залучення коштів для придбання предмету лізингу у вигляді авансування лізингоодержувачем ціни предмета лізингу у розмірі 50 % його вартості для придбання у власність лізингодавця не передбачено законодавством про фінансовий лізинг (ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»), на здійснення послуг з якого відповідачу не надано ліцензії. Укладання договорів із фізичними особами за відсутності цього документу є порушенням закону.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ч. 1 ст. 227 ЦК України та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Вважає, що умови договору є несправедливими, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Окремі положення спірного договору суперечать один одному та є несправедливими по відношенню до нього, що прямо суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та обмежують його права.

Порушено п. 3, ч. 3 ст. 18 Закону, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, та п. 14, ч. 3. ст. 18 Закону - надання продавцю (виконавцю, виробнику) виключного права щодо тлумачення договору. Це полягає в наступному:

Розділом 10 «Відповідальність сторін і повернення предмету лізингу» договору за порушення умов та невиконання зобов'язань передбачена відповідальність лише лізингоодержувача, що викладено в 13 пунктах: з 10.1 по 10.13 Договору, яка полягає в нарахуванні пені та сплаті відсотків за користування чужими коштами за несвоєчасну сплату лізингових платежів, пені за затримку повернення предмета лізингу (п. 10.1); штрафів у розмірі: 3 % від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, при цьому в договорі не вказується призначення предмету лізингу, тобто дана санкція може бути застосована до лізингоодержувача лізингодавцем на власний розсуд (п. 10.2); 5 % від загальної вартості предмету лізингу за створення перешкод лізингодавця в інспектуванню предмету лізингу при цьому, що може відноситись до перешкод в договорі не визначено (п. 10.3 договору).

Порушено п.6, ч. З ст. 18 Закону, а саме: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не налається, що виявляється із наступного: п. 10.4 договору передбачено право лізингодавця достроково припинити дію договору та вимагати повернення предмету лізингу у випадках несвоєчасної сплати лізингоодержувачем платежів, використання предмету лізингу не за призначенням, порушення умов підтримання належного технічного стану предмета лізингу, передачу предмету лізингу в сублізинг або найм без згоди лізингодавця, та надання лізингоодержувачем лізингодавцю інформації не в повному обсязі або надання недостовірної інформації згідно вимог договору - про яку саме інформацію йде мова не зрозуміло і даний підпункт може бути застосовано, як підставу дострокового припинення дії договору фінансового лізингу лізингодавцем на його власний розсуд, що тягне за собою повернення предмета лізингу лізингодавцю та сплати штрафних санкцій (п. 10.5), що також порушує п. 14, ч.3, ст. 18 Закону.

Договором не передбачено права у лізингоодержувача на дострокове розірвання договору за порушення умов договору лізингодавцем, що суперечить п.6, ч. 3 ст. 18 Закону.

Натомість п. 10.11 договору передбачена відповідальність лізингоодержувача у вигляді штрафу у розмірі 30 % від сплаченої суми авансових платежів у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати лізингодавцю авансового платежу ( п. 10.12) та сплата штрафу за розірвання договору лізингоодержувачем у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за розірвання договору лізингоодержувачем після сплати ним авансового платежу;

Порушено п.13, ч. 3 ст. 18 Закону, а саме: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

В розріз з вищезазначеною нормою закону пунктом 8.15 договору визначено, що лізингодавець має право змінювати розмір лізингових платежів та коригувати вартість предмету лізингу шляхом підписання додаткової угоди або акту коригування вартості з лізингоодержувачем, а вразі відмови останнього, лізингодавець має право вилучити предмет лізингу без повернення лізингоодержувачу раніше сплачених лізингових платежів.

Згідно ч. 4, ст. 18 Закону положення п.13 ч.3 цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі.

Пунктом 8.13 договору передбачено випадки індексування розміру лізингової плати, але без зазначення умов і методів розрахунку ціни, що суперечить вищенаведеній нормі закону і тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення пункту п. 13 ч. 3. ст. 18 Закону.

Відповідно до ч. 6. ст. 18 Закону у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Предметом договору фінансового лізингу повинна бути не споживна річ визначена індивідуальними ознаками придбана лізингодавцем у продавця відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій.

Cпірний договір не містить конкретних визначень щодо предмету договору, зазначений предмет лізингу не відповідає вимогам законодавства, тому словосполучення "Сhеrу Е 5", яке не визначає та не ідентифікує якусь конкретну споживчу річ, яка свідомо обрана позивачем (лізингоодержувачем), у відповідності до встановленої останнім специфікації. Виходячи з цього лізингодавець наділений правом на власний розсуд передати лізингоодержувачу будь-яку річ під назвою "Сhеrу Е 5", а згідно п.3.2.2 договору лізингоодержувач зобов'язаний прийняти її, бо у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу, визначеного договором, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити на користь лізингодавця неустойку у розмірі 10 % вартості предмету лізингу (п. 10.13), а це порушує п. 3 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що полягає у встановленні жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги (щодо поставки предмету лізингу) обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В даному випадку п. 1.1 договору «Предмет договору фінансового лізингу» підпадає під дію положень п. З ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому має бути визнаний недійсним. А в разі його відсутності (відповідно до ст. 217 ЦК України) правочин не був би вчинений, бо неможливо укласти договір фінансового лізингу без предмету лізингу, тому договір має бути визнаний недійсним в цілому.

Як визначено п.14 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Укладаючи спірний договір відповідачу було достовірно відомо про існування положень ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг», так як саме цим законом він керується в своїй діяльності, також він був обізнаний про необхідність зазначення в договорі індивідуальних ознак предмету лізингу і обов'язковість встановлення специфікацій лізингоодержувачем, але приховав це від останнього, тим самим залишаючи за собою право самостійно, на власний розсуд здійснити вибір предмету лізингу , а це не чесно по відношенню до позивача.

Згідно ч. 1, 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 6. ст. 19 «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Позивач вважає, що договір фінансового лізингу № 009890 від 24.04.2014 року укладений з порушеннями законодавства України, а тому є підстави для визнання його недійсним та стягнення з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 55200 грн, що складається з авансового платежу - 46000 грн. та комісії - 9200 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.01.2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що суд неповно з'ясував фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не взяв до уваги його доводи, викладені в позовній заяві.

ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» свого представника в судове засідання не направлено, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, про день, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судової повістки (а.с.125, 131).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, представників позивача, які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 24.04.2014 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу №009890, відповідно до якого предметом є транспортний засіб "Cheri E5" вартістю 92000 грн. (з врахуванням авансового платежу), оплата здійснюється двома етапами: перший - оплата авансового платежу та комісії, другий - щомісячні платежі (а.с.9-22).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець (відповідач), бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами договору.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу).

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору, та розраховується по формулі, визначеній у п.8.2.2. договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Додатками 1 та 2 до договору лізингу вартість предмету лізингу визначено в сумі 92000 грн., відвантаження автомобіля марки "Cheri" модель Е5 здійснюється після оплати авансу в сумі 46000 грн., комісії за організацію - 9200 грн., та комісії за передачу - 2760 грн., з наступними щомісячними платежами в сумі 1094,34 грн. (а.с.23-24).

Згідно копій квитанцій ОСОБА_2 здійснено оплату в сумі 9200 грн. та авансового платежу в сумі 46000 грн., комісію за передачу в сумі 2760 грн. не сплачено (а.с.26-27).

Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно преамбули Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", цей закон визначає види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлює державний контроль у сфері ліцензування, відповідальність суб'єктів господарювання га органів ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування. Згідно ст. 9 цього ж закону, відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає діяльність " із надання фінансових послуг" (п. 3 ч. 1).

Спеціальним законом, яким врегульовано діяльність із надання фінансових послуг є Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги, зокрема, фінансовий лізинг.

Відповідно ч. 1 ст. 21 цього Закону, державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Частиною 4 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Таким нормативно - правовим актом є розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року за № 21, яким затверджено Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п.2.1 ст. 2 зазначеного Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Згідно копій довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «ЛК«АвтоФінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу з 11.09.2012 року (а.с.57-59).

Доводи позивача про те, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме ;або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що послуги фінансового лізингу не потребують ліцензування.

Відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 9 серпня 2013 року № 5831/16-8 здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування (а.с. 60).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Проте залучення передбачених п.1.7 договору фінансового лізингу лізингоодержувачем винагород та авансового платежу у розмірі 50% від вартості предмету лізингу, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, зважаючи, що відповідач не є фінансовою установою, не вимагає одержання відповідної ліцензії.

Законом України від 02.06.2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 09.01.2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п.11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09.10.2012 року №1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах").

Згідно п.1.2 зазначених Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Тобто, діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг.

Разом з тим, зміст оспорюваного договору фінансового лізингу не містить будь - яких відомостей про залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у лізингодавця, який не є фінансовою установою, за договором фінансового лізингу, існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення лізингової діяльності та бути внесеним до державного реєстру фінансових установ.

ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», надаючи послуги з фінансового лізингу за договором № 009890 від 24.04.2014 року, не здійснює діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах без включення підприємства до державного реєстру фінансових установ.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем і уповноваженою «Лізингова компанія «АвтоФінанс» особою та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 Цивільного кодексу) для чинності правочину.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 806 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем несправедливих умов договору.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачем чинного законодавства України, введення його в оману при укладені договору лізингу, не дотримання вимог закону щодо істотних умов правочину.

Твердження, що відповідач проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), а певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 1. 3 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно п. 1 ст. 7 Закону лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець (відповідач) зобов'язаний придбати предмет договору в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань. Сторони на момент укладення договору погодили, що лізингоодержувач (позивач) бажає отримати саме автомобіль "Chery Е5", а лізингодавець (відповідач) зобов'язаний набути у свою власність даний транспортний засіб, після виконання певних умов, зареєструвати, застрахувати та передати товар у право володіння та користування позивачу. Позивач погодився з умовами договору та порядком набуття права власності на автомобіль, що підтверджується його особистим підписом в договорі та здійсненням оплати авансу і комісії.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що договір лізингу не містить конкретних визначень щодо предмету договору лізингу.

На момент укладення договору у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки особливістю укладення саме цього правочину є набуття товару у власність у майбутньому, у зв'язку з цим сторонами не було зазначено точної характеристики товару, номеру кузова і двигуна, комплектацію, колір, рік випуску тощо.

Крім того, ОСОБА_2 частково були виконані умови даного договору: сплачено аванс в сумі 46000 грн. та комісію за організацію та оформлення договору в сумі 9200 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами із застосуванням нечесної підприємницької практики, а також доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 212, 213 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи позивача щодо ненадання оцінки тій обставини, що оспорюваний договір від імені ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» підписано особою, яка не мала належних повноважень, не можуть бути досліджені та враховані судом апеляційної інстанції, тому що ця обставина не була зазначена у позовній заяві як підстава для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Вирішуючи спір суд врахував межі заявлених вимог і перевірів оставини, на які позивач посилався в своїй позовній заяві як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: