Справа № 489/4714/15-ц
Номер провадження 2/489/2250/15
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач) про визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом,

встановив

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька. В 2001 році позивач написала заяву про відмову від спадщини на користь відповідача, дружини спадкодавця. Зазначає, що на момент відмови їй не було відомо, що його мати вже не є дружиною батька. За таких обставин, відповідач взагалі немає права на спадкування після смерті батька позивача, оскільки шлюб між ними давно розірваний.

Просила суд поновити пропущений строк позовної давності, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за №1-32, визнати недійсною заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь дружини померлого.

24.09.2015 до суду від відповідача надійшло заперечення. Вказує, що про розірвання шлюбу між відповідачем та спадкодавцем позивачу було відомо. Крім того, за нормами чинного на той час ЦК УРСР відповідач є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 Вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволені позову, подали письмові заперечення.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09.09.1958 зареєстрували шлюб.

Відповідно до ОСОБА_3 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний 12.08.1981.

Згідно до Витягів з Державних реєстрів актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивач 10.10.1987 змінила прізвище "Сивоконенко" на "Сокур" у зв'язку з реєстрацією шлюбу, а 12.07.2002 змінила прізвище на "Моторна" внаслідок реєстрації іншого шлюбу. Відповідно до Свідоцтва про шлюб, серії 1-ФП 3092205 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, внаслідок чого змінила своє прізвище на "Бондаренко".

Відповідно до Свідоцтва про народження, серії 1-ФП №268056 ОСОБА_6 є рідною дочкою померлого ОСОБА_3 та відповідача.

Згідно з довідкою № 2006 від 2000 ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_2 та позивачем.

Згідно зі свідоцтвом про смерть, серії 1-ФП №123572 ОСОБА_3 помер 22.06.2001.

05.11.2001 відповідач звернулася до Другої Миколаївської держнотконтори про прийняття спадщини.

09.11.2001 до Другої Миколаївської держнотконтори звернулася позивач із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2002 спадкоємцем майна після померлого ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_2

Відповідно до довідки №3583 від 17.04.2008 позивач зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з двома синами та матір'ю, яка є відповідачем у справі.

Позивач посилається на те, що відмова від спадщини була здійснена нею в результаті помилки, адже відповідач свідомо приховала факти, а саме: розлучення батьків, тобто внаслідок обману (ст. 57 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Однак, відмова від прийняття спадщини не є угодою, а є одностороннім правочином.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування " №7 від 30.05.2008 відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України.

Відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Якщо у спадкоємця протягом шести місяців з дня відкриття спадщини виникає бажання отримати спадщину, то він або його представники можуть відкликати заяву про відмову від спадщини та в встановленому законом порядку подати заяву про прийняття спадщини. Відмова від спадщини на користь іншого спадкоємця має носити добровільний характер та повинна бути здійснена згідно правил про дійсність правочинів. Тобто заява повинна бути здійснена особою, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, в момент здійснення заяви особа не повинна знаходитись під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Якщо така заява мала місце то вона в судовому порядку може бути визнана недійсною.

Пунктами 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 роз'яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд враховує те, що позивач проживала разом з батьками і як підтвердили свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, знала про розірвання шлюбу між ними. З матеріалів справи вбачається, що батьки позивача не тільки розірвали шлюб і й здійснювали в судовому порядку поділ майна подружжя, внаслідок чого за відповідачем зареєстровано право власності на 1/2 частку будинку.

Як вбачається з копії спадкової справи позивач добровільно відмовилася від спадщини на користь відповідача у справі, своїм правом на відкликання відмови від прийняття спадщини, протягом встановленого законом терміну не скористалася, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Таким чином, позивачем не доведено факт, що вона добросовісно помилялася, що перебування її батьків у шлюбі в момент відмови від прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

За ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року передбачав дві черги спадкування за законом (ст. ст. 529-530 ЦК УРСР). Статтею 531 зазначеного кодексу визначено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. За змістом цієї норми непрацездатність і можливість утримання іншою особою обумовлюється об'єктивною неспроможністю людини працювати та самостійно забезпечувати самого себе всім необхідним і зумовлюється пенсійним віком чи наявністю інвалідності внаслідок захворювання, травми тощо.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", чинної на час відкриття спадщини, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була постійним і основним джерелом засобів для існування.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. ст. 560, 561 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач реалізував своє право, закріплене у ст. 553 ЦК УРСР та відмовився від права на спадщину у встановлений законом шестимісячний строк. В той же час відповідач у відповідності до ЦК УРСР в редакції від 1963 року не входив ні до однієї з черг спадкоємців за законом, як це передбачено ст. 529, 530 ЦК УРСР 1963 року, але відповідач перебував на утриманні у померлого відповідно до ст. 531 ЦК УРСР. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач не був законним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 і неправомірно отримав у спадщину майно, адже це спростовується матеріалами справи.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв