АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна набутого за час спільного проживання, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 20 березня 1998 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4, факт їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2013 року, що набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1, належної ОСОБА_4 на праві власності, та автомобіля марки «Фольксваген», вантажний малотоннажний «фургон-В», державний номер НОМЕР_1, набутий ними за час спільного проживання. Зазначала, що з липня 2011 року ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані у зв'язку з переломом пальців на лівій стопі і не міг пересуватися по квартирі без її допомоги, тому вона тривалий час доглядала за ним, піклувалася та надавала допомогу.

Просила змінити черговість одержання права на спадкування майна ОСОБА_4, визначивши її право на спадкування за законом разом із спадкодавцями першої черги; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та на 1/4 частину автомобіля марки «Фольксваген», вантажний малотоннажний «фургон-В», державний номер НОМЕР_1. Визнати вказаний автомобіль її спільною сумісною власністю із ОСОБА_4, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, як на майно, набуте за час спільного проживання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Фольксваген», вантажний малотоннажний «фургон-В», державний номер НОМЕР_1. Змінено черговість одержання права на спадкування майна ОСОБА_4, визнано право ОСОБА_3 на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати у розмірі 640 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила змінити оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зміни черговості одержання права на спадкування майна ОСОБА_4 та щодо стягнення на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 640 грн.

Вказувала на те, що суд першої інстанції в цій частині не встановив всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, не перевірив обставин, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та не правильно оцінив докази.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2014 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09.12.2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну черговості на отримання права на спадкування та стягнення судових витрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_5 та її представник - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили відхилити.

Третя особа відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

На підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну черговості на отримання права на спадкування та стягнення судових витрат.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2013 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 20 березня 1998 року. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить квартира АДРЕСА_1. Оскільки за життя ОСОБА_4 не зробив заповідальне розпорядження, спадкоємцями після його смерті є його мати - ОСОБА_1 (перша черга) та ОСОБА_3 (четверта черга), з якою спадкодавець проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Разом з цим, згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умовами, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги ОСОБА_3 обґрунтувала її тим, що ОСОБА_4 через тяжку хворобу або каліцтво тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення та сторонньої допомоги, яку вона йому надавала.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеними обставини, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення та сторонньої допомоги, та що ОСОБА_3 надавала йому таку допомогу.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, з огляду на наступне.

Згідно п. 5.2 узагальнення ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК).Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Наведені обставини повинні носити систематичність та тривалість їх здійснення за часом, крім того, спадкодавець має потребувати такої опіки, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги, через, зокрема безпорадний тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

У абзаці 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_4 помер у віці 49 років, тобто не у похилому віці, тяжких хвороб у нього не було, що підтверджується медичною карткою, інвалідність йому не встановлювалась. Крім того, на лікарняному внаслідок перелому пальців на лівій стопі ОСОБА_4 перебував у період з 15 липня 2011 року по 3 серпня 2011 року, тобто майже за рік до смерті. Крім цього, до останнього дня свого життя, ОСОБА_4 працював у ТОВ «Житлобуд-1».

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Жодних доказів на підтвердження тривалого перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані за час спільного проживання позивачкою до суду надано не було, як і доказів, що померлий потребував матеріального забезпечення.

Позивачем не наведено жодного належного доказу про те, що вона опікувалася за життя над ОСОБА_4, матеріально забезпечувала його та надавала іншу допомогу.

З огляду на вищевикладене, висновки суду щодо безпорадного стану ОСОБА_4 є необгрунтованими.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 5 ст. 88 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну черговості на отримання права на спадкування та стягнення судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

«В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну черговості на отримання права на спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 320, 00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.»

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/420/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8280/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.