БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/9891/14-ц
провадження № 2/361/371/15
04 лютого 2015 року м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого суддіПетришин Н.М.,
при секретарі Масловській А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -
У грудні 2014 року до суду надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_3 до ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 31 липня 2014 року з метою придбання транспортного засобу - автомобіля Daewoo Matiz, він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» Договір фінансового лізингу № 010839.
На виконання умов договору позивачем 31 липня 2014 року сплачено на користь ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» 10 % вартості вищевказаного автомобіля, а саме 8800,00 грн. грошових коштів та 88 грн. 00 коп. витрат на розрахунково - касове обслуговування.
При укладенні такого договору відповідачем позивачу роз'яснено, що після сплати 10 % вартості автомобіля, останньому буде переданий предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок та комісії за передачу предмета лізингу.
Позивач вважає, що умови договору суперечать вимогам чинного законодавства, є несправедливими, порушують принцип добросовісності, рівності прав та обов'язків сторін договору, а тому позивач звернувся до суду і просить визнати договір фінансового лізингу № 010839 від 31 липня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» недійсним, стягнути з відповідача сплачені грошові кошти в сумі 8800,00 грн., розмір сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів банку у розмірі 88,00 грн.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, при цьому надав аналогічні пояснення фабулі позовної заяви та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по даній справі.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Із матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - Лізингодавець) та ОСОБА_3 (далі - Лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 010839 (далі - Договір фінансового лізингу), відповідно до п. 1.1. якого предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб - автомобіль Daewoo Matiz.
Згідно із Додатком № 1, № 2 та № 3 до Договору фінансового лізингу № 010839 від 31 липня 2014 року, вартість предмета лізингу, а саме, автомобіля Daewoo Matiz становить 88 000 грн.
Відповідно до п. 1.3 Договору фінансового лізингу № 010839 лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.
Пунктами 1.7, 1.8 Договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передаються в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договорів. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.
Матеріалами справи встановлено, що 31 липня 2014 року позивач на виконання Договору фінансового лізингу № 010839 сплатив відповідачу кошти у розмірі 8800,00 грн. як комісію за організацію договору та 88,00 грн. витрати на розрахунково - касове обслуговування, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії квитанцій за № ПН825759 та № ПН825759 РК (а.с. 20).
У судовому засіданні встановлено, що після вказаних проплат позивач припинив виконувати умови укладеного договору, обраний товар у володіння та користування позивачу переданий не був.
Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону.
Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.
Для визначення недійсним спірного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд враховує, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
За таких обставин, посилання позивача на невідповідність договору лізингу до Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки з аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, правам та обов'язкам позивача кореспондуються обов'язки та права відповідача. Крім того, правовідносини фінансового лізингу регулюються спеціальним законом, вимогам якого повністю відповідає договір.
Посилання позивача на недотримання норм закону під час укладення договору фінансового лізингу, суд вважає необґрунтованими виходячи із наступного.
У частині 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: «Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі».
Частина 2 ст. 799 ЦК України регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України).
Відповідно статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно із ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України.
Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.
Отже, оспорюваний договір за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Посилання позивача про відсутність у відповідача ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу є необґрунтованими та не підтвердженими доказами, тому не можуть бути підставою для задоволення позову.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.
На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 692, 697, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 10, 60, 179, 208, 209, 224 - 226 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Петришин Н. М.