АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Статус» про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 34604,48 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 500 грн. за проведення експертного дослідження, 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди та відшкодувати судові витрати по справі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30 січня 2014 року о 19.20 год., у м. Києві по вул.. Стеценка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2, який керував автомобілем ВАЗ 21011, реєстраційний номер НОМЕР_1, та водія ОСОБА_1, що керувала автомобілем Daihatsy Terios, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 26 лютого 2014 року винною особою у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнано ОСОБА_2

Відповідно до звіту ПП «Компанія «Алеант» №06/02, матеріальний збиток , заподіяний власнику автомобіля Daihatsy Terios, реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження при ДТП складає 34 604,48 грн. За проведення експертного дослідження було сплачено 500 грн.

Внаслідок винних дій відповідача їй було заподіяно моральну шкоду у розмірі 15000 грн.

Оскільки відповідач не відшкодував заподіяну матеріальну та моральну шкоду, просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму завданих дорожньо-транспортною пригодою збитків в розмірі 34604,48 грн., суму витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 500 грн., суму в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн., всього в розмірі 35 848 грн. 08 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 35 848 грн. 08 коп. та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в цій частині.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідальність відповідача була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова Компанія «Статус» (надалі - ПрАТ «СК «Статус») (поліс № АС/7322787).

На виконання вимог п.33.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач та відповідач на наступний день після ДТП (31.01.2014 ) приїхали до ПрАТ «СК «Статус» (м.Київ, пр-т Возз'єднання,15, оф.109), де надали письмові повідомлення про ДТП. Після цього відповідач передав ОСОБА_1 свій екземпляр повідомлення.

Вищевказані відомості зазначалися відповідачем, але суд не надав їм належної оцінки.

Крім цього, невчасне повідомлення страхової компанії не є підставою для стягнення заподіяної шкоди з винної особи.

Суд першої інстанції таким доводам відповідача належної оцінки не надав та безпідставно стягнув завдані дорожньо-транспортною пригодою збитки з винної особи. Згідно з п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Також зазначив, що під час розгляду справи судом вирішувалось питання про залучення до участі в справі ПрАТ «СК «Статус», при цьому позивач не заперечувала проти залучення до участі у справі страхової компанії в якості співвідповідача, однак суд залучив її як третю особу. Не повідомивши вказану особу про залучення її до участі в справі, суд був позбавлений можливості всебічно та повно дослідити обставини справи.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не зазначив у чому саме вона полягає та чим він керувався, визначаючи її розмір в сумі 500 грн.

Оскільки звіт №06/02 було складено оцінювачем, а не експертом, вказані витрати не можуть бути стягнуті відповідно до вимог ст. 79, 86 ЦПК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПрАт «СК «Статус» в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль позивача отримав механічні пошкодження в результаті неправомірних дій відповідача, наявність вини якого встановлена в судовому порядку, а тому він має нести відповідальність за завдані збитки. Доказів повідомлення відповідачем у встановлений законом строк страхової компанії, де була застрахована його цивільно-правова відповідальність, не надано.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30 січня 2014 року о 19.20 год., у м. Києві по вул.. Стеценка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2, який керував автомобілем ВАЗ 21011, реєстраційний номер НОМЕР_1, та водія ОСОБА_1, що керувала автомобілем Daihatsy Terios, реєстраційний номер НОМЕР_2. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю позивача було завдано механічних пошкоджень на загальну суму 34604,48 грн.

Відповідно до поліса №АС/7322787 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05.11.2013 р. цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ «СК «Статус». Забезпечений автомобіль ВАЗ 21011, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.72).

Постановою Шевченківського районного суду м.Києва від 26 лютого 2014 року винною особою у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнано ОСОБА_2

Згідно зі ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності» ( надалі - Закон) в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто, виходячи із суті такого страхування, Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, а й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.

Відповідно до ст. 5 цього Закону об'єктом обов'язкового страхування циівльно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майна потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної, пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За змістом положень цього Закону та ст. 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловлення нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик.

Положення ч. 4 ст.10 ЦПК України покладає на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі в справі ПрАТ «СК «Статус» в якості третьої особи. При цьому позивач не заперечувала проти притягнення вказаної особи в якості співвідповідача.

Вирішуючи клопотання та залучаючи страховика до участі в справі в якості третьої особи, суд першої інстанції не врахував, що процесуальні права третьої особи та відповідача є різними за своїм значенням та впливом на процес. Крім цього, не враховано те, що з третьої особи стягнути заподіяну шкоду неможливо.

Згідно з п. 33.1.4 Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У системному зв'язку з п.5 ч.1 ст.989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов'язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні, він вчасно повідомив страховика про страховий випадок, проте надати відповідні докази про це він позбавлений можливості з вини останнього.

Як вбачається з наданих позивачем доказів, вона 03 лютого 2014 року письмово повідомила ПрАТ «СК «Статус» про настання дорожньо-транспортної пригоди та надала необхідні для здійснення страхової виплати документи, про що свідчить штемпель страховика.

Відповідно до відповіді ПрАТ «СК «Статус» на звернення позивача від 17.03.2014 р. №484, ним було замовлено Звіт №1177/3 від 10.02.2014 р. про оцінку автомобіля Daihatsy Terios, реєстраційний номер НОМЕР_2, необхідний для прийняття рішення по справі. Оплата за нього була проведена за рахунок страхової компанії. Відповідно до висновків Звіту, вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля з урахуванням ПДВ складає 29 827,49 грн.

Статтею 37 Закону визначено перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

До такого переліку відносяться:

37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров'я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

37.1.3 невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

Відповідно до п. 37.3 цього Закону незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Враховуючи ту обставину, що страховик був вчасно повідомлений про настання страхового випадку, не був позбавлений можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, вживав дії для визначення розміру страхового відшкодування, відсутність доказів повідомлення страховика про настання страхового випадку саме з боку водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, не може бути підставою для покладення на останнього обов'язку по відшкодуванню заподіяної шкоди.

Крім цього, підпунктом «г» п.п. 38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

З урахуванням викладеного, за відсутності доказів неможливості отримання страхового відшкодування за рахунок страховика, з урахуванням вимог ст. 1194 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача, як особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, підлягає стягненню на користь позивача лише франшиза в розмірі 500 грн.

При цьому суд враховує, що розмір збитків не перевищує ліміту відповідальності страховика. Останній також є відповідальною особою за збитки, пов'язані з необхідністю проведення позивачем оцінки з визначення розміру заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна.

Як пояснила позивач в суді апеляційної інстанції, моральна шкода їй була заподіяна внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу, що потягло за собою вимушені зміни у її житті.

Враховуючи суть позовних вимог, характер заподіяної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, завданих позивачу у зв'язку з пошкодженням його майна, їх глибину та тривалість, характер вчиненого правопорушення, ступінь вини відповідача, а також з урахуванням тієї обставини, що позивач погодилась з визначеним судом першої інстанції розміром такого відшкодування, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 500 грн.

Допущені судом першої інстанції порушення норм права в частині неповного з'ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи, призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати по справі відповідно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) франшизу в розмірі 500 грн., на відшкодування моральної шкоди 500 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487 грн. 20 коп., а всього на загальну суму 1 487,20 грн. (одна тисяча чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/4228/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.