Справа № 573/1476/15-ц
Номер провадження 2/573/408/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

03 серпня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 19490 грн. 42 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність справи, для складання повного тексту рішення необхідний тривалий час, а тому суд вирішив проголосити його вступну та резолютивну частину.

Повний текст рішення буде виготовлений 07 серпня 2015 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19437 (дев'ятнадцять тисяч чотириста тридцять сім) гривень 38 копійок та судові витрати в сумі 3233 (три тисячі двісті тридцять три) гривні 87 копійок.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 53 грн. 04 коп. відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Справа № 573/1476/15-ц

Номер провадження 2/573/408/15

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

03 серпня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 19490 грн. 42 коп.,

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 19962,62 грн. мотивуючи свої вимоги тим, що 01 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір про тимчасове проживання в квартирі. На підставі вказаного вище договору ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 право тимчасового проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_1 на строк з 01 березня 2011 року по 01 березня 2015 року, а відповідач зобов'язувався сплачувати 300 грн. щомісячної плати за користування квартирою, житлово-комунальні послуги, а також послуги з енергозабезпечення, постачання газу та радіомовлення. ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором виконала у повному обсязі, надавши ОСОБА_3 право тимчасового проживання в зазначеній квартирі, а відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, у період з вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року у нього виникла заборгованість по житлово-комунальним послугам на загальну суму 6862,62 грн., а також 13100 грн. боргу по оплаті за користування квартирою відповідно до п.2.2 договору за 43 місяці 20 днів. 17 квітня 2015 року відповідач визнав борг в сумі 7850 грн., які зобов'язався повернути до 30 квітня 2015 року, про що власноручно написав розписку. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 6862,62 грн. сплаченої заборгованості за житлово-комунальні послуги за період проживання відповідача у її квартирі, 13100 грн. плати за користування квартирою, а також понесені нею судові витрати.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник за договором про надання правової допомоги адвокат Кондратенко С.Ю. позовні вимоги уточнили, зменшили розмір заборгованості по житлово-комунальним послугам на 472,20 грн., оскільки саме стільки становить переплата за воду від фактичного використання послуг по водопостачанню за час проживання відповідача ОСОБА_2 в її квартирі на підставі договору найму. В іншій частині позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, суду зазначив, що договір між ним та позивачкою ОСОБА_1 був укладений не в березні 2011 року, а в березні 2015 року, оскільки паспорт серії НОМЕР_2, який зазначений в договорі, виданий йому Білопільським РС УДМС лише в листопаді 2013 року. Цей договір позивачка склала сама, прочитала йому в присутності його доньки ОСОБА_5, зі змістом договору він погодився і підписав його, також підписала його ОСОБА_5 Не визнавши позов, відповідач суду підтвердив, що дійсно проживав у квартирі ОСОБА_1 з 1 вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року на підставі усної домовленості з позивачкою, з якою він досяг згоди про те, що буде сплачувати їй 300 грн. та оплачувати комунальні послуги. Також зазначив, що кошти в сумі 300 грн. віддавав особисто батьку позивачки ОСОБА_6, за газ та електроенергію він сплачував сам, за воду дійсно не платив кошти, а за послуги ЖЕК та опалення квартири позивачка повинна була сплачувати сама із суми 300 грн, які він щомісячно їй віддавав через її батька ОСОБА_6

Заслухавши позивачку ОСОБА_1, її представника адвоката Кондратенко С.Ю., відповідача ОСОБА_2, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, вихдячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 41 44).

01 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про тимчасове проживання в вказаній вище квартирі.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 право тимчасового проживання в належній позивачці квартирі АДРЕСА_1 на строк з 01 березня 2011 року по 01 березня 2015 року, а відповідач зобов'язувався сплачувати 300 грн. щомісячної плати за користування квартирою, а також оплачувати житлово-комунальні послуги, послуги з енергозабезпечення, газопостачання, користування радіоточкою. ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, у період з вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року у нього виникла заборгованість по житлово-комунальним послугам на загальну суму 6862,62 грн., а також 13100 грн. боргу з оплати за користування квартирою відповідно до п.2.2 договору за 43 місяці 20 днів.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надала суду оригінал договору на право ОСОБА_2 тимчасового проживання в належній їй квартирі (а.с. 9, 52).

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 зобов'язалась надати ОСОБА_2 для тимчасового проживання у період з 01 березня 2011 року по 01 березня 2015 року належну їй на право власності квартиру з наданням дозволу користуватись усіма меблями та технічним обладненням, що знаходяться в квартирі (а.с. 52).

Відповідно до п.2.1 договору квартиронаймач зобов'язувався щомісячно сплачувати за рахунок власних коштів усі комунальні витрати, включаючи витрати за світло, воду, теплопостачання та житлово-комунальні послуги.

Згідно з п.2.2 договору квартиронаймач зобов'язувався здійснювати плату в розмірі 300 грн. щомісячно не пізніше 8 числа за надану йому квартиру.

Пунктом 34 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до 01 березня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що між сторонами в справі виникли договірні відносини у сфері найму (оренди) житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату, а ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 820 ЦК України наймач житла повинен вносити плату за використання помешкання в термін, обумовлений договором.

Частиною 1 статті 821 ЦК України визначено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

В судовому засіданні ОСОБА_2 зазначив, що договір між ним та ОСОБА_1 був укладений не в березні 2011 року, а в березні 2015 році, оскільки паспорт серії НОМЕР_2, який зазначений в договорі, виданий йому Білопільським РС УДМС лише 28 листопада 2013 року.

З довідки Білопільського РС УДМС від 30 липня 2013 року вбачається, що НОМЕР_1, який зазначений в договорі, був дійсно виданий ОСОБА_2 Білопільським РС УДМС 28 листопада 2013 року у зв'язку з втратою попереднього паспорту серії НОМЕР_3 виданого Білопільським РВ УМВС України в Сумській області від 26 липня 2003 року (а.с. 63).

В судовому засіданні позивачка та її представник пітвердили, що дійсно договір укладався пізніше, ніж вказано в ньому, дата 1 березня 2011 року була визначена за згодою з ОСОБА_2, який свою згоду підтвердив шляхом підписання вказаного договору.

Крім того, рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 червня 2015 року залишено без змін, було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на підставі усної домовленості з ОСОБА_1 у період з кінця 2011 року і до середини квітня 2015 року винаймав у останньої належну їй квартиру АДРЕСА_2.

Також зазначеними судовими рішеннями встановлено, що наявність спору між сторонами щодо оренди ОСОБА_2 належної позивачці квартири та оплати за це житло підтверджується матеріалами перевірки звернень ОСОБА_1 у квітні 2015 року до органу внутрішніх справ та копією договору на право тимчасового проживання від 1 березня 2011 року (а.с. 11-14).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській обо адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вже під час апеляційного розгляду попередньої цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 останньому було відомо про існування договору на право тимчасового проживання від 01 березня 2011 року.

07 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з новим позовом до ОСОБА_2 Як доказ вона суду надала вказаний вище договір, який разом з усіма іншими письмовими доказами був вручений ОСОБА_2

Разом із цим, ОСОБА_2 з зустрічним позовом або з окремим позовом про визнання недійсним договору на право тимчасового проживання від 01 березня 2011 року до суду не звертався, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи суду також не заявляв, а навпаки підтвердив, що вказаний вище договір він дійсно підписав в присутності своєї доньки ОСОБА_5, з умовами договору він був ознайомлений. До укладення договору між ним та ОСОБА_1 була усна домовленість про проживання в її квартирі за плату в розмірі 300 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1, скориставшись його юридичною необізнаністю, нав'язала йому укладення та підписання вказаного вище договору на право тимчасового проживання, зазначивши в ньому дату укладення договору 01 березня 2011 року, хоча договір було укладено в березні 2015 року, оскільки в його укладанні не було потреби, так як його право на проживання в вказаній квартирі виникло і не припинилося в зв'язку з його з усною домовленістю з ОСОБА_1 про проживання у вказаній квартирі на умовах сплати лише 300 грн.

Оскільки вказаний вище договір ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 не оспорювався, тому він є діючим та дійсним на даний час.

Статті 3, 6, 203, 627 ЦК України визначають поняття договору, поняття свободи договору та формулюють загальні вимоги до договорів, як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За загальним правилом під час укладання договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів.

За змістом ст. 627 ЦК України під свободою договору розуміється те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 3 статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Таким чином частиною 3 статті 631 ЦК України передбачено право сторін надати договору зворотну силу, тобто поширити дію його умов на відносини, що виникли до моменту його укладання.

Така ситуація має місце у правовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки фактичні відносини між ними виникли раніше їх юридичного оформлення.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що її батько ОСОБА_2, починаючи з вересня 2011 року, винаймав у ОСОБА_1 квартиру. Умови проживання були визначені слідуючі: 300 грн. за проживання та оплата комунальних послуг. Також в цьому році вона була присутня під час підписання договору між її батьком та ОСОБА_1, який свідок теж підписала. Один раз ОСОБА_5 бачила, що її батько віддавав кошти за проживання в квартирі батьку позивачки.

Стаття 811 ЦК України встановлює, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає.

Загальне правило про наслідки недодержання вимоги щодо «простої» письмової форми правочину, тобто, такої, що не потребує нотаріального (або прирівняного до нього) посвідчення, полягає у встановленні презумпції дійсності такого правочину, якщо законом не передбачено спеціально, що недодержання письмової форми правочину тягне недійсність останнього.

Вимоги до письмової форми правочину перелічені в ст. 207 ЦК. Недодержання сторонами письмової форми договору найму житла не має наслідком його недійсність. У даному випадку законом не встановлено, що недодержання сторонами письмової форми договору найму житла має наслідком його недійсності.

Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму, а ст.762 та ст. 820 ЦК України встановлюють, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Із довідок обслуговуючих квартиру АДРЕСА_2 організацій та платіжних квитанцій, наданих суду ОСОБА_1, вбачається, що станом на квітень 2015 року існувала заборгованість по сплаті наданих комунальних послуг в загальному розмірі 6862,62 грн., яка складається: з боргу за користування радіоточкою в сумі 53,04 грн., заборгованості за електроенергію в сумі 51,28 грн., заборгованості за опалення квартири в сумі 4303,51 грн.; заборгованості за водопостачання, водовідведення та технічне обслуговування внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення в сумі 1371,67 грн., а також боргу в сумі 1083,12 грн. по витратам за утримання будинку та прибудинкової території (а.с.5-8,15-23, 29-31).

З довідки КП "Водоканал Білопілля" від 31 липня 2015 року № 166 вбачається, що при розрахунку помилково були вказані попередні показники водолічильника, що призвело до переплати в розмірі 472,20 грн., на цю суму ОСОБА_1 і зменшила суму позову (а.с. 67-68).

ОСОБА_1 надала суду розписку від 17 квітня 2015 року, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1 борг у сумі 7850 грн. в строк до 30 квітня 2015 року (а.с. 10).

Позивачка у судовому засіданні пояснила, що оскільки за час проживання ОСОБА_2 в її квартирі виникла заборгованість за комунальні послуги, а також відповідач привів помешкання у непридатний для проживання стан, на часткове відновлення якого вона витратила власні кошти, а ОСОБА_2 не заперечував свого боргу, тому і написав власноруч вказану вище розписку.

За цією розпискою вона кошти відповідачу не передавала. Вказана в ній сума фактично складається із заборгованості по комунальним послугам (6850 грн.) та витратам на прибирання квартири та проведення оцінки вартості відновлювальних робіт (1000 грн.).

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердив, що зазначена в розписці сума в розмірі 7850 грн. є заборгованістю за комунальні послуги за час його проживання в квартирі ОСОБА_1 (6800 грн.), а також витрати на прибирання квартири в сумі 1000 грн.

Вказані вище обставини також були встановлені рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 червня 2015 року та свідчать про визнання відповідачем ОСОБА_2 існування заборгованості за житлово-комінальні послуги, що витікають з договірних відносин з приводу оренди (найму) житла у ОСОБА_1

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином суд вважає, що хоча станом на вересень 2011 року, тобто на момент початку проживання ОСОБА_2 у квартирі ОСОБА_1, не було укладено письмового договору найму (оренди) житла, між сторонами була усна домовленість про надання ОСОБА_1 права ОСОБА_2 тимчасово проживати в її квартирі на умовах сплати останнім комунальних послуг та плати за проживання.

В подальшому вказана вище усна домовленість була юридично оформлена договором від 01 березня 2011 року.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він сплачував кошти в сумі 300 грн. за проживання в квартирі ОСОБА_1 її батьку ОСОБА_6, але останній під час допиту в судовому засіданні заперечував той факт, що ОСОБА_2 передавав йому кошти за квартиру.

Доказів на підтвердження своїх слів щодо сплати коштів за проживання у квартирі ОСОБА_1 ОСОБА_2 суду не надав.

Покази свідка ОСОБА_5 про те, що вона бачила один раз як її батько ОСОБА_2 передавав кошти ОСОБА_6, суд не може прийняти до уваги на підтвердження того, що ОСОБА_2 сплачував кошти ОСОБА_1 щомісячно в сумі 300 грн., так як іншими доказами вони не пітверджуються. Договір був укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_1, а не з її батьком ОСОБА_6 Письмові розписки або інші документи, які б свідчили, що ОСОБА_2 передавав кошти ОСОБА_1, відповідачем суду не надані.

Посилання відповідача на відсутність між ним та ОСОБА_1 письмового договору оренди (найму) житла на момент його проживання в квартирі позивачки, тобто станом на вересень 2011 року, не може бути підставою для відмови у позові. Судом встановлено і відповідачем не спростовано, що останній у період з 1 вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року проживав у АДРЕСА_3, яка належить позивачці, на умовах сплати 300 гривень за проживання в квартирі та оплати усіх комунальних послуг.

Виходячи з зазначених вище вимог закону, змісту укладеного між сторонами договору та обставин його укладення, принципу змагальності сторін в цивільному судочинстві, відсутності будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 проводив щомісячну оплату коштів в сумі 300 грн. в рахунок плати за проживання в квартирі позивачки та сплати комунальних послуг, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилась за час проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 1 вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року в сумі - 6337,38 грн., з яких: 51,28 грн. - заборгованість за електроенергію; 4303,51 грн. - заборгованості за опалення квартири; 889,47 грн. - заборгованість за водопостачання, водовідведення та технічне обслуговування внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення; 1083,12 грн. - заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території.

Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за час проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 1 вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року підлягає стягненню 13100 грн. заборгованості плати за проживання в квартирі ОСОБА_1 на підстві договору на право тимчасового проживанння (а.с. 52).

Що стосується вимоги позивачки ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за користування радіоточкою в сумі 53,04 грн., то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки абонентом за користуваня радіоточкою в квартирі АДРЕСА_1 була ОСОБА_8, мати позивачки, яка і сплатила існуючу станом на 20 листопада 2012 року заборгованість в сумі 53,04 грн., що підтверджується ксерокопією квитанції №389 від 27 травня 2015 року (а.с. 5-6-).

Позивачка ОСОБА_1 витрат по сплаті заборгваності за користування радіоточкою не понесла, крім того, встановлення радіоточки та користування нею не відноситься до сфери надання житлово-комунальних послуг.

Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 сплатила 243,60 грн. судового збору (а.с. 3).

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею1 Закону України "Про граничний розмір витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

23 липня 2015 року ОСОБА_1 уклала договір про надання юридичних послуг з адвокатом Кондратенко С.Ю., що підтверджується договором та ордером (а.с.46-47).

В матеріалах справи міститься квитанція про оплату послуг адвоката в сумі 3000 грн.. за надання правової допомоги у цивільній справі, а саме: складання позовної заяви та участь в судових засіданнях (а.с. 48).

Загальна сума судових витрат ОСОБА_1 становить: 243,60+3000 = 3243,60 грн.

Позов ОСОБА_1 задоволено на 99,7% (19437,38 грн. х 100% : 19490,42 грн. = 99,7%), тому судові витрати стягуються пропорційно задоволеним вимогам, у з'язку з чим з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 3233,87 грн. (3243,60грн. х 99,7% : 100% = 3233,87 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 627, 631, 810,811, 815, 820-821 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 174, 209, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19437 (дев'ятнадцять тисяч чотириста тридцять сім) гривень 38 копійок та судові витрати в сумі 3233 (три тисячі двісті тридцять три) гривні 87 копійок.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 53 грн. 04 коп. відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя /підпис/

Копія вірна:

Суддя Білопільського районного суду О.І.Терещенко