Справа №485/664/14-ц 19.02.2015 19.02.2015 19.02.2015
Провадження № 22ц/784/332/15 Суддя першої інстанції Кішковська З.А.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Леванчука О.М., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю: представника позивача - Ремешевського Є.А.,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі - Банк) до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,-

В С Т А Н О В И Л А:

11 квітня 2014 року Банк звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 жовтня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_4 було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого останній надано грошові кошти у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на залишок заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором у неї утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 30 червня 2014 року склала 39252 грн.08 коп.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь зазначену суму заборгованості.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не враховано в повній мірі ті обставини, що відповідачкою здійснювалося погашення сум заборгованості за кредитом, зокрема з перерахуванням грошових коштів з банківського рахунку на отримання заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 жовтня 2008 року за заявою ОСОБА_4 було укладено письмовий договір на видачу кредитного ліміту в розмірі 12000 грн. на кредитну картку «Універсальна Голд» з базовою процентною ставкою 30% в місяць із рахунку 360 днів у році. Вона погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Строк дії картки визначено в заяві терміном два роки (а.с. .9-15).

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1703 від 17 листопада 2014 року рукописні записи у розділах «Персональные данные», «Контактная информация», «Информация о трудоустройстве», «Дополнительные сведения», Информация о доходах/расходах», «Клиент», «Дата», «Банковские услуги (заполняется банком)», крім слова «Gold» та в розділах «Отметки банка» в графах «Дата открытия счета», «Дата выдачи карты и ПИН-конверта», а також підписи у графі «Клиент- «Подпись» (поряд з рукописним записом «27.10.2008»), в графі «Подпись клиента» в розділі «Отметки банка» в заяві 079855610 про надання кредитного ліміту від імені ОСОБА_4, датованої 27.10.2008 року, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою(а.с.182-194).

Відповідно до виписки Банку по особовому рахунку та розрахунку заборгованості, станом на 30 червня 2014 року борг відповідачки перед ПАТ КБ «ПриватБанк» складає 39252 грн. 08 коп. (а.с.123-142).

Заперечуючи проти позову, відповідачка послалася на те, що заяву на отримання кредитної картки вона не підписувала та ніяких договорів з Банком не укладала. Кредитну картку та банківську картку на отримання заробітної плати в банківській установі не отримувала. Свою трудову книжку в 2005 році передавала своїй доньці ОСОБА_5 начебто для перерахування пенсії.

При розгляді справи в апеляційній інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 та інш. особи притягуються до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 191 КК України, зокрема за те, що 8 вересня 2005 року ОСОБА_5 за попередньою змовою з головним лікарем обласного шкірно-венерологічного диспансеру фіктивно оформила на роботу свою матір - ОСОБА_4 на посаду медичного реєстратора з метою незаконного отримання заробітної плати останньої. Для цього ОСОБА_5 від імені ОСОБА_6 склала заяву про прийом на роботу та отримала в Банку платіжну картку для отримання заробітної плати на ім'я ОСОБА_6, яку отримувала до квітня 2011 року. 11 квітня 2011 року ОСОБА_5 власноручно написала заяву від імені останньої про звільнення з роботи за власним бажанням.

За приписами ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з висновку експерта підписи від імені ОСОБА_4 у заяві про укладення договору про надання банківських послуг від 28 жовтня 2008 року виконані не ОСОБА_4, а іншою особою (а.с.72-73).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Банк зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору споживчого кредиту такий договір складається із заяви на видачу кредиту, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. Вищенаведене підтверджується копією заяви від 28 жовтня 2008 року підписаною ОСОБА_4, з якої вбачається, що остання, ознайомившись із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, просила відкрити рахунок і надати банківські послуги у вигляді кредитного ліміту в сумі 12 000 грн. Вказана сума була перерахована на банківську картку, яку відповідачка особисто отримала.

Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно з п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї з його істотних умов або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК).

При вирішенні справи, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, належним чином перевірив доводи відповідачки щодо відсутності її підпису на заяві про отримання кредиту; дав оцінки висновку експерта, відповідно до якого підпис на заяві виконано не позичальником, а іншою особою, а відповідно, якщо особа не підписувала заяву, то вона не була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку; правильно визначився з правовими наслідками, що тягне за собою не підписання особою, яка отримала кредитну картку, заяви про отримання кредиту та підставно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором внаслідок неналежного виконання умов договору, який є неукладеним, а тому обґрунтовано відмовив Банку в задоволенні його позовних вимог.

Твердження апеляційної скарги щодо проведення почеркознавчої експертизи з порушенням чинного законодавства не заслуговує на увагу, оскільки особа, яка подала скаргу, не зазначила в чому саме на думку апелянта полягали ці порушення при проведенні вказаної експертизи. Будь-яких клопотань щодо порушень при проведенні цієї експертизи в суді першої інстанції позивачем не заявлялось. Перевіривши порядок призначення та проведення експертизи, колегія суддів не вбачає підстав для визнання висновку експерту неналежним доказом по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в основу свого рішення покладено тільки висновок вказаної почеркознавчої експертизи, а не враховані ті обставини, що відповідачка певний час погашала заборгованість за кредитним договором, зокрема й за допомогою списання заборгованості із зарплатної картки, виданої на її ім'я, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

По-перше, з огляду на висновки експерта та пояснення відповідачки судом встановлено, що відповідачка не зверталася до Банку з заявою про видачу кредитних коштів, по- друге не отримувала кредитну картку за цією заявою. Будь-яких доказів на підтвердження того, що саме відповідачці 7 листопада 2008 року була видана кредитна картка з ПІН-конвертом суду не надано, також не надано доказів того, що саме відповідачкою після сплину строку дії первісної кредитної картки через два роки, а саме в 2010 році, ОСОБА_4 отримувала другу кредитну картку відповідно до Умов про надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Посилання апелянта на те, що заборгованість за кредитним договором протягом 2009-2011 років погашалася шляхом списання грошових коштів із заробітної картки ОСОБА_4 спростовуються наданими виписками з матеріалів кримінальної справи, за якими ОСОБА_5 обвинувачується в незаконному оформленні ОСОБА_4 без відома останньої на роботу, отриманні та розпорядженні від імені відповідачки банківською карткою для видачі заробітної плати. Зазначені обставини узгоджуються з поясненнями відповідачки про відсутність її вини у заподіянні шкоди Банку внаслідок несплати кредитної заборгованості.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України судова колегія перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і не знайшла підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: