Справа № 355/1346/14 Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Провадження № 22-ц/780/930/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 58 13.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування витрат,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що її батько ОСОБА_4 подарував їй свій будинок з присадибною земельну ділянкою по АДРЕСА_1. ЇЇ рідна сестра ОСОБА_1 поставила в будинку у прибудинкових приміщеннях свої замки на вхідні двері і не допускає її користуватися власністю, мотивуючи тим, що в будинку знаходяться її особисті речі. Згоди на користування своєю власністю вона ОСОБА_1 не давала. Двічі 1.12.2012 року та 02.08.2013 року повідомляла ОСОБА_1 про звільнення нею будинку та земельної ділянки, однак сестра постійно погрожує їй фізичною розправою.

Просила зобов'язати ОСОБА_1 звільнити житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності.

ОСОБА_1 звернулась з зустрічною позовною заявою в якій просила зобов'язати ОСОБА_2 компенсувати витрачені нею кошти на ремонт будинку, освоєння земельної ділянки в сумі 88 733 грн. та моральну шкоду в сумі 20 тис. грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2014 року первісний позов задоволено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 незаконно заволоділа житловим будинком, який належить на праві власності ОСОБА_2, яка як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 14.03.2012 року, який посвідчений Баришівською державною нотаріальною конторою Київської області та зареєстрований в реєстрі за №1-916, належить на праві власності ОСОБА_2 Окрім цього, біля даного будинку знаходяться дві земельні ділянки: площею 0.2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0207 га для ведення особистого селянського господарства, які також 14.03.2012 року були подаровані ОСОБА_2 її батьком ОСОБА_3 В матеріалах справи відсутні дані про визнання недійсними цих договорів дарування, як житлового будинку, так і земельних ділянок.

Судом встановлено і не оспорюється ОСОБА_1, що вона дійсно незаконно користується спірним будинком та земельними та чинить відповідно перешкоди в користуванні цим майном.

Місцеаим судом також встановлено що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не давали згоди ОСОБА_1 проводити будь-які роботи на території спірного домоволодіння.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що спірне домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_2, а відповідно ОСОБА_1, чинить їй перешкоди користуватися та володіти своєю власністю суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що є законні підстави для задоволення первісного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів також погоджується і з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 так як позовні вимоги про відшкодування витрат та моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, а заявлена ОСОБА_1 сума «витрат та шкоди» з вини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в сумі 88 733 грн. не знайшла свого підтвердження в матеріалах справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не давав згоди своїй дочці ОСОБА_1, яка проживає в м. Києві, проводити будь-які роботи по благоустрою домоволодіння по АДРЕСА_1 і ОСОБА_1 достовірно було відомо, що будинок спочатку належав її батьку, а потім став власністю її сестри.

Свідки по справі в дійсності не знали на час розгляду справи, кому належить домоволодіння по АДРЕСА_1. А надані ОСОБА_1 суду до уточненої зустрічної позовної заяви: ксерокопія товарного чеку від 27.05.2011 року на придбання соковижималки, ксерокопія товарного чеку на мотокосарку без дати придбання, ксерокопія товарного чеку на кусторіз від 08.04.2011 року, ксерокопія товарного чеку без дати на мотопилку не свідчать про те, що дані інструменти були придбані нею, а якщо і були нею придбані то знаходяться у її володінні.

Окрім того в ксерокопіях чеків зазначена дата - 2011 рік, а ОСОБА_2 стала власником домоволодіння лише в березні 2012 року. Інші, перелічені витрати сім,ї ОСОБА_1 на придбання квітів, саджанців, кущів, добрив, інвентаря, якихось транспортних витрат, носять формальний характер та не містять доказів, щодо необхідності відшкодування ОСОБА_2 ОСОБА_1 так званих понесених нею витрат.

Щодо огорожі, свердловини та ремонту будинку, то вказані в позовній заяві суми не підтверджуються конкретними доказами, так як, а ні ОСОБА_3, як попередній власник, а ні ОСОБА_2, яка нині володіє домоволодінням та земельними ділянками, не уповноважували і не просили ОСОБА_1 проводити які-небудь ремонтні роботи в домоволодінні.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, в якій ставиться питання про ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: