Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал», про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що позичальник товариство з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» (далі - ТОВ «Терра Капітал») належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача як поручителя товариства перед банком.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в розмірі 225 113 183 грн 20 коп. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення й задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що кредитна заборгованість з нарахованими штрафними санкціями підлягає стягненню з поручителя на користь банку.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Судами встановлено, що 24 червня 2010 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ «Терра Кепітал» було укладено договір кредитної лінії із максимальною сумою ліміту кредитування 194 803 824 грн зі сплатою 17% річних та остаточним терміном повернення до 31 грудня 2015 року.

У забезпечення належного виконання вказаного договору, того ж дня між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі що й боржник.

Додатковими угодами до кредитного договору № № 1-6 сторони погодили зменшення процентної ставки, цільове призначення кредитних коштів та встановили новий графік зменшення кредитного ліміту.

Через неналежне виконання ТОВ «Терра Кепітал» взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, виникла кредитна заборгованість, розмір якої станом на 25 листопада 2013 року складає 225 113 183 грн 20 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Зі змісту договору поруки вбачається, що строк її припинення не встановлено, тому згідно вимог вищевказаних норм матеріального права, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, підставою для припинення договору поруки може бути не дотримання кредитором строку звернення до суду з вимогами до поручителя.

Відповідно до пункту 24 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 зазначав, що банк скориставшись своїм право на дострокове повернення всієї суми кредиту, 18 січня 2012 року звернувся з відповідною вимогою до позичальника, надавши строк не пізніше 20 банківських днів з моменту вручення вимоги повернути усю суму кредиту. Вимогу до поручителя банком направлено лише 02 серпня 2013 року, яку останній отримав 07 серпня 2013 року, тобто через 17 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Проте вирішуючи спір, суди попередніх інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України, на вищевказані положення закону та обставини справи уваги не звернули, не з'ясували коли саме банк вперше пред'явив вимоги до поручителя й відповідно належним чином не визначилися з датою спливу шестимісячного строку, встановленого для звернення кредитора з вимогою про виконання основного зобов'язання й наявністю підстав для припинення поруки, а відтак дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Між тим, з'ясування зазначених обставин має суттєве значення для вирішення питання про дію чи припинення дії договору поруки.

Посилання судів на лист банку до поручителя від 18 січня 2012 року є безпідставним, оскільки вимога банку стосувалася лише повернення суми прострочених відсотків, а не всієї суми кредиту й була надіслана така вимога до настання строку виконання основного зобов'язання.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, оскільки судами при їх ухваленні допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи й є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко