У Х В А Л А

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Буштинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, Тячівська районна державна нотаріальна контора Закарпатської області, про поділ майна подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 23 жовтня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, від якого мають сина ‒ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 30 січня 2004 року він отримав в дар незавершений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, готовністю 57 % та вартістю 16 800 грн. У подальшому вони продовжили зведення цього будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер. На момент його смерті житловий будинок був побудований на 95 % вартістю 185 650 грн.

Посилаючись на те, що у результаті спільних зусиль подружжя майно значно збільшилось у ціні, позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку як частку у спільній сумісній власності подаружжя та по 1/8 частині цього будинку за нею та сином, ОСОБА_4, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2011 року позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина - ОСОБА_4, задоволено. Розділено недобудований спадковий будинок АДРЕСА_1 між спадкоємцями. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/8 частин зазначеного будинку. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину цього будинку. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2012 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина - ОСОБА_4, задоволено частково. Визнано 2/5 частин незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Частку майна ОСОБА_3 в об'єкті права спільної сумісної власності подружжя збільшено та визнано за нею право на 1/3 ідеальну частину незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування, право за кожним на 1/6 ідеальну частину незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тому поділу між спадкоємцями померлого ОСОБА_8 підлягає лише його 1/2 частина, так як інша Ѕ частина належить позивачці як майно подружжя.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що на момент набуття померлим ОСОБА_8 права власності на недобудований житловий будинок стан його готовності становив 57 %, а на день смерті ‒ 95 %. Тому об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є 2/5 частини незавершеного будівництвом житлового будинку, проте, зважаючи на те, що з позивачкою проживає їхній неповнолітній син, суд дійшов висновку про можливість збільшення розміру її частини у цьому недобудованому будинку з 1/5 до 1/3 частини. При цьому спадщина ділиться між чотирма спадкоємцями.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 23 жовтня 1999 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, від якого мають сина ‒ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

30 січня 2004 року ОСОБА_8 отримав в дар незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, готовністю 57 % та вартістю 16 800 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є: його дружина ‒ ОСОБА_3; син ‒ ОСОБА_4; мати ‒ ОСОБА_11, яка подала заяву про прийняття спадщини, проте померла ІНФОРМАЦІЯ_3 не оформивши спадщину; батько ‒ ОСОБА_6

На момент смерті ОСОБА_8 житловий будинок був побудований на 95 %, а його вартість становила 185 650 грн.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що у результаті спільних зусиль подружжя незавершений будівництвом будинок значно збільшився у ціні, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції був призначений на 22 червня 2012 року. Проте у матеріалах справи міститься лише судова повістка (а.с. 32) без доказів її направлення (вручення) відповідачу ОСОБА_6, а згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Розглянувши справу за відсутності ОСОБА_6, порушивши його конституційне право на участь у судовому засіданні та не врахувавши положення п. 4 ст. 129 Конституції України й вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий судовий розгляд, суд апеляційної інстанції не перевірив його доводів про те, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок не може бути об'єктом права власності.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абз. 1 ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Таким чином, статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Апеляційний суд, встановивши, що спірний житловий будинок не зданий в експлуатацію, а тому не є обʼєктом права власності, визнає право власності на нього за сторонами, тобто висновки суду апеляційної інстанції суперечать один одному.

Крім того, апеляційному суду належить обґрунтувати висновок про збільшення частки позивачки у спірному недобудованому житловому будинку, з підстав, передбачених ст. 70 СК України, оскільки вони судом не наведені. Крім того, таких вимог позивачка не заявляла, що є порушенням ст. 11 ЦПК України.

При цьому підлягає перевірці і висновок суду апеляційної інстанції в частині визначення часток при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З наведених норм матеріального права можна дійти висновку, що, суд визнає майно, яке за час шлюбу збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, об'єктом права спільної сумісної власності цього подружжя, поділу між ними підлягає це майно в повному обсязі, а не лише та частина, на яку особисте майно одного з подружжя збільшилось.

На наведене суд апеляційної інстанції уваги не звернув та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2012 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська