Номер провадження: 22-ц/785/878/15
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В., про визнання договору недійсним,

встановила:

19 листопада 2010 року представник Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якій, з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача суму заборгованості у розмірі 589 625 гривень 86 копійок, а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 30 травня 2008 року між АКБ «Національний кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» та громадянином України ОСОБА_3 укладено кредитний договір №02-86/81, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) доларів США. За користування кредитом було встановлено процентну ставку у розмірі 14% річних з кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним до 28 травня 2015 року. На виконання кредитного договору, позивачем 30 травня 2008 року було видано готівкою кошти у розмірі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) доларів США, відповідно до заяви про видачу готівки №69 від 30.05.2008 року. Таким чином позивач вчасно та у повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія» укладено договір поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17. Оскільки відповідач своїх зобов'язань, в частині сплати процентів, а також повернення грошових коштів у порядку встановленому кредитним договором не виконав, у нього виникла заборгованість в розмірі 589 625 гривень 86 копійок, яку позивач, разом із сумою судових витрат, просив стягнути з відповідача на свою користь.

В процесі судового розгляду ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В., про визнання договору недійсним, в якій, з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір кредиту №02-86/81 від 30 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Національний кредит».

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 посилався на те, що керівництво Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія», за попередньою змовою з представниками (керівниками) банків отримували кредитні кошти на ім'я працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» для потреб підприємства. При цьому позивач за зустрічним позовом зауважив, що підписи на спірному кредитному договорі, а також, у заяві про видачу готівки були виконані не ним, а іншими особами. У зв'язку із зазначеним просив зустрічний позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити, із підстав, зафіксованих технічними засобами судового засідання. Зустрічну позовну заяву не визнав, просив відмовити у її задоволенні..

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримав, просив її задовольнити.

Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В. про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Рішенням суду у задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено у повному обсязі.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В., про визнання договору недійсним - задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним договір кредиту №02-86/81 від 30 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Банк Національний кредит».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» на користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір у розмірі 114 гривень 40 копійок.

В апеляційній скарзі представник Банку просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов Банку задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

30 травня 2008 року між АКБ «Національний кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» та громадянином України ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №02-86/81, відповідно до якого позивач надає відповідачу кредит у сумі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія» укладено Договір поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17.

Ухвалами Малиновського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 року та 10.02.2014 року від Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», а також від Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» витребувані оригінал кредитної справи за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, а також оригінал договору поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17, підписані від імені ОСОБА_3, з метою забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи, клопотання про призначення якої заявив представник відповідача.

На виконання цієї ухвали від представника позивача були надані письмові пояснення, в яких ПАТ «Банк Національний Кредит» повідомив про неможливість надання оригіналів цих документів, у зв'язку з їх відсутністю.

До апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги був наданий акт про втрату вказаної кредитної справи.

Ст.202 ч.1 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст.64 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є будь-які документи, листування службового або особистого характеру, або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відсутність оригіналу кредитної справи за кредитним договором №02-86/81 від 30 травня 2008 року, а також оригіналу договору поруки від 29 січня 2008 року №02-66/17, підписаних від імені ОСОБА_3, дає підстави вважати, що кредитний договір відповідачем у письмовій формі не укладався та ним не підписувався, а також свідчить про відсутність з його боку дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов'язків на підставі цього договору.

Суд правильно не прийняв до уваги в якості доказів надані представником позивача копії оскаржуваного договору та копії інших документів, на підписання яких одночасно із цим договором посилається ПАТ «Банк Національний Кредит», оскільки представником позивача не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження того факту, що ці копії були зроблені з оригіналів вищезазначених документів, які є допустимими доказами відповідно до ст.64 ч.2 ЦПК України, до їх втрати.

Також судом не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих письмових доказів виписки по особовому рахунку за період з 30.05.2008 року по 02.12.2013 року, оскільки з них не вбачається, що саме відповідач здійснював проплати за кредитним договором, та заява про видачу готівки, оскільки до суду не надано оригінал кредитної справи.

З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх правильними та обґрунтованими.

В подальшому суд, задовольняючи зустрічні позовні вимоги, послався на наступне.

Ст.203 ч.ч.1,3 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ст.215 ч.1 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору №02-86/81 від 30 травня 2008 року можливо встановити тільки при наявності оригіналу такого договору, або за наявності копії такого договору, виготовлення якої здійснено з оригіналу договору, що підтверджено достатніми та достовірними доказами.

У зв'язку із відсутністю вищезазначених документів суд дійшов до висновку про відсутність волевиявлення у відповідача на укладення оскаржуваного договору.

Ці встановлені судом першої інстанції факти в їх сукупності свідчать, що кредитний договір №02-86/81 від 30 травня 2008 року суперечить ст.ст. 202, 203 ч.ч.1,3, 207 ч.2, 316 ч.1, 317 ч.1 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропуіцення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що банк не передав грошових коштів ОСОБА_5, дійшов помилкового висновку про визнання кредитного договору недійсним з цих підстав.

Такі висновки суду є суперечливими та не відповідають положенням чинного законодавства, оскільки недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Невиконання умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним, таке може тягти за собою його розірвання або покладення обов'язку по виконанню зобов'язання.

Також неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки.

Оскільки правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, а з обставинами, на які посилався ОСОБА_3 закон не пов'язує можливість визнання угод недійсними, тому погодитись із ухваленим судом першої інстанції рішенням в частині задоволення зустрічного позову та визнання кредитного договору недійсним неможливо.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014р. по справі №6-21886св14 (копія якої додається).

При таких обставинах, винесене рішення першої інстанції не може вважатися повністю законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Згідно зі ст. 309 ч.1 п.п.1,3,4 ЦПК України, підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції щодо відмови в частині позовних вимог не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, є підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та стягнення судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1,3,4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та стягнення судових витрат з ПАТ «Банк Національний кредит».

Постановити в цій частині нове рішення яким в задоволенні зустрічного позовуОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» в особі ліквідатора Хайло М.В., про визнання договору недійсним відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький