АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6080/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ПлахотнюкК.Г.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Антоненко Н.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, які подані її представниками ОСОБА_5 та ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пункту договору про відкриття кредитної лінії,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пункту 6.2 договору про відкриття кредитної лінії, в якому міститься третейське застереження про розгляд спорів між сторонами суддями постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи дають підстави вважати, що при підписанні договору про відкриття кредитної лінії регламент постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків не був невід'ємною частиною договору про відкриття кредитної лінії та не надавався позивачу разом із договором, що в свою чергу виключало можливість останньої ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді.

Застосовуючи наслідки спливу позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_2 не мала 11 червня 2001 року договірних відносин з АКІБ «Укрсоцбанк», а тому він не має відношення до даної справи про визнання недійсним пункту договору від 11 червня 2007 року.

ОСОБА_2 про порушення своїх прав дізналася 13 червня 2014 року від своїх представників, які приїхали на судове засідання постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків та після повідомлення третейським суддею Білоконем Ю.М., що дана справа буде розглядатися на підставі регламенту даного третейського суду та отримання примірнику Регламенту на руки.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального прав, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначала, щопро несправедливість п. 6.2 договору про відкриття кредитної лінії свідчить те, що до того часу як ОСОБА_2 ознайомилася із Регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, а саме 13 червня 2014 року вона не знала, що відповідно до додатку Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків існує Положення про витрати, пов'язані з вирішенням спору в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, яке є складовою частиною Регламенту постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційні скарги та просили задовольнити; представник відповідача вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11.06.2007 року, між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 674-ф03.9/38, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 77 000 доларів США, зі сплатою 13 % процентів річних на строк до 10.06.2017 року; кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання земельної ділянки, що по суті є споживчим кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту 11.06.2007 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку земельну ділянку.

В п. 6.2 ст. 6 договору кредиту міститься третейське застереження, наступного змісту: «У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Білоконем Ю.М. постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В.М. або Мороз О.А. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий вищезазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

Вказувала, що зазначений пункт договору є нікчемним, оскільки порушує права та охоронювані законом інтереси позивача на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2007 року № 1701-IV третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Як вбачається з тексту договору, регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не був невід'ємною частиною договору та не надавався позивачу разом із договором, що у свою чергу виключало можливість останньої ознайомитися з ним. Регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди, яка має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. З тексту третейської угоди (застереження) видно, що регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не розглядався як невід'ємна частина угоди, також невизначений предмет спору, сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження, або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості, що є підставою для визнання такої угоди недійсною.

Враховуючи те, що позивач не була ознайомлена з регламентом Третейського суду, оскільки він не був доданий до кредитного договору, відповідно між сторонами не було узгоджено усі істотні умови третейської угоди, позивач просила визнати недійсним п.6.2 договору про відкриття кредитної лінії № 674-ф03.9/38 від 11 червня 2007 року.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для визнання недійсним третейського застереження, викладеного у п.6.2 договору кредиту, оскільки на момент укладення договору кредиту 11.06.2007 року позичальник ОСОБА_2 не була ознайомлена з регламентом третейського суду, адже в порушення ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» регламент не був невід'ємною частиною угоди та в угоді відсутня інформація, де сторона договору має можливість ознайомитись із регламентом третейського суду.

Зазначені обставини суд першої інстанції визнав підставою для задоволення позовних вимог, виходячи із положень ст. 12 Закону України «Про третейські суди», якою визначено, що якщо сторони не домовились про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретно постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Відповідно до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

В суді першої інстанції представник відповідач визнав, що регламент третейського суду дійсно не був додатком до договору кредиту, однак зазначив, що з ним можна було ознайомитись на сайті Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків.

Відхиляючи зазначені доводи, суд першої інстанції вказав, що зміст договору кредиту, в тому числі пункт 6.2 договору не містить вказівки, де можна ознайомитись із регламентом третейського суду, враховуючи, що він не був невід'ємною частиною угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Представники позивача в апеляційних скаргах погодились із тим, що викладені обставини є підставою для визнання недійсним третейського застереження.

Відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» рішення суду не оскаржував, обов'язкових підстав для скасування рішення у викладеній частині колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, застосування наслідків спливу позовної давності як підстава для відмови у позові може мати місце лише тоді, коли позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав позивача. У такому випадку суд з'ясовує причини пропуску строку позовної давності та за відсутності поважних причин застосовує положення ч. 4 ст. 267 ЦПК України.

Враховуючи, що представником відповідача було подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності та що відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» рішення суду не оскаржував, вбачається, що відповідач погодився із наявністю правових підстав для визнання недійсним третейського застереження, викладеного у п. 6.2 договору кредиту.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний позивачем договір кредиту було укладено сторонами 11 червня 2007 року, а в суд з позовом про визнання недійсним пункту 6.2 договору позивач звернулась 25 червня 2014 року, пропустивши трирічний строк позовної давності.

Приймаючи до уваги, що позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору, отримала його оригінальний примірник, приступила до виконання умов договору, а до суду звернулась лише після того, як кредитор скористався своїм правом на звернення до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку, що про порушення свого права ОСОБА_2 була обізнана з моменту укладення договору, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, вважає його законним, обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто відповідно до вказаної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи положення зазначених норм, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що із наявністю в умовах кредитного договору третейського застереження, що виділене в окремій статті 6 «Врегулювання спорів», із посиланням на Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків, позивач була ознайомлена при укладенні договору, підписавши його, і тим самим засвідчивши свою згоду та прийнявши умови, які були закріплені у договорі.

Отже, початок перебігу строку позовної давності у даному випадку співпадає з днем укладення договору кредиту - 11.06.2007 року.

Доводи апелянта про те, що про порушення свого права, яке полягало у наявності у кредитному договорі третейського застереження, вона дізналася лише після того, як банк звернувся з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості та позивач ознайомилась із Регламентом третейського суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з тексту договору кредиту вбачається, що ОСОБА_2 підписала договір та отримала його оригінальний примірник ( п.7.8 договору).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 23 липня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту, згідно з якою сторони прийшли до взаємної згоди внести зміни до умов кредитування. При цьому у пункті 6 додаткової угоди сторони зазначили, що інші умови договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даній додатковій угоді, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_5 про те, що станом на 11.06.2001 року між сторонами ще не було укладено жодних договорів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки договір кредиту між сторонами було укладено 11.06.2007 року, що встановив суд в оскаржуваному рішенні, а позивач звернулась до суду через сім років після його укладення, а тому зазначені посилання висновків суду не спростовують.

Посилання представника апелянта на те, що представник відповідача письмової заяви про застосування строків позовної давності не подавав, а лише заявив про це своїх поясненнях, також спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що представник ПАТ «Укрсоцбанк» подав заяву про застосування позовної давності 10 жовтня 2014 року і така заява міститься на аркуші справи 25.

Решта доводів апеляційних скарг позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом було допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, подані її представниками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: