Головуючий в 1 інстанції Чернобай А.О.
Доповідач Азевич В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.

суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.

при секретарі Баранові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2013 року,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу, та стягнення компенсації за використану відпустку.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що згідно висновку спеціаліста підпис в графі про ознайомлення з наказом про звільнення №43-ос від 04 жовтня 2010 року виконаний не ним, показанні свідків та його пояснення не вірно описані судом, документи оформлені з порушенням законодавства, а його заява про звільнення отримана шляхом омани з боку адміністрації.

Вважає, що з врахуванням довідки МСЕК адміністрація училища повинна була звільнити його на підставі ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Представник училища Мірошниченко О.С. просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 03.09.2007 року ОСОБА_1 призначено майстром виробничого навчання з професії «Електрогазозварник, електрозварник. на автоматичних та напівавтоматичних машинах» Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська».

22.09.2010 року згідно довідки МСЕК ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності.

01.10.2010 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з встановленням ІІ групи інвалідності за загальним захворюванням. У судовому засіданні позивач підтвердив, що зазначену заяву писав саме він та самостійно визначив підставу для розірвання трудового договору.

Наказом №43-ос від 04.10.2010 року ОСОБА_1 звільнений з 04.10.2010 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП у зв'язку з переходом на ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням.

04.10.2010 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку особисто, про що свідчить підпис позивача у книзі обліку руху трудових книжок. Даний факт підтвердили у судовому засіданні позивач та представник відповідача.

21.06.2011 року позивач надав відповідачу заяву про видачу наказу про звільнення.

01.07.2011 року позивач ОСОБА_1 отримав копію наказу про звільнення від 04.10.2010 року.

Згідно постанови про відмову у порушені кримінальної справи від 29.10.2012 року відмовлено у порушені кримінальної справи за ст. 358 КК України. В ході проведення дослідчої перевірки було встановлено, що підпис в графі «З наказом ознайомлений» в наказі про звільнення ОСОБА_1 виконана не ОСОБА_1, а іншою особою.

ОСОБА_1 неодноразово на протязі 2011-2013 року звертався до Територіальної державної інспекції праці у Донецькій області з приводу питань додержання законодавства про працю Державним навчальним закладом «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська». Територіальною державною інспекцією праці у Донецькій області була проведена перевірка додержання законодавства про працю за зверненням ОСОБА_1 та порушень законодавства про працю Державним навчальним закладом «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» встановлено не було.

На протязі 2011-2013 років позивач ОСОБА_1 також звертався до прокуратури м. Краматорська з питань порушень вимог трудового законодавства з боку Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» та прокуратурою м. Краматорська була проведена перевірка та роз'яснено право на звернення з позовом до суду.

Згідно довідки Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» у жовтні 2010 року відповідач провів розрахунок по заробітній платі та виплаті компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до розрахункових листів позивачу у жовтні 2010 року була нарахована компенсацію за невикористану частину основної щорічної відпустки у розмірі 4 календарних дні у розмірі 328,88 грн. та відповідно до виписки по особовому рахунку позивача дана компенсація була виплачена позивачу у розмірі 261,50 грн. з відрахуванням податків.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного: позивач ОСОБА_1 власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності, тобто навів у заяві поважну причину для звільнення зі скороченням двотижневого терміну; в день винесення наказу про звільнення позивач ОСОБА_1 отримав трудову книжку, в якій зазначено, що він звільнений за власним бажанням у зв'язку зі встановленням ІІ групи інвалідності на підставі наказу № 43-ос від 04.10.2010 року; на роботу після написання заяви про звільнення не виходив; свою заяву про звільнення з роботи за власним бажанням до припинення трудових правовідносин не відкликав; компенсація за невикористану частину основної щорічної відпустки позивачу була нарахована та виплачена відповідачем.

Щодо недотримання відповідачем правил ст. 38 КЗпП України, а саме звільнення робітника після спливу двотижневого строку з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням, суд дійшов висновку, що доводи позивача є безпідставними, оскільки встановлення такого строку є правом роботодавця, а не його обов'язком.

Проте погодитися з даним висновком суду не можливо, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як вбачається з заяви про звільнення від 01.10.2010 року, що власноручно написана ОСОБА_1, він просив звільнити його за власним бажанням у зв'язку з встановленням йому 2 групи інвалідності за загальним захворюванням. Проте у даній заяві він не зазначав строк або відповідну дату у які він просить розірвати трудовий договір. (а. с. 8)

Вирішуючи спір, суд не врахував роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 8 постанові від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» про те, що сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Тобто, у даному випадку, відповідач не мав права звільняти ОСОБА_1 за власним бажанням до закінчення строку попередження про звільнення, що є порушенням порядку розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України.

Проте даний позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем пропущений строк на звільнення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України в справах про звільнення працівник може звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому передбачений ст. 233 цього Кодексу місячний строк поширюється на всі випадки звільнення, незалежно від підстав припинення трудового договору.

За змістом ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Суд першої інстанції дійшов висновку що, оскільки свого підтвердження факт порушення законних прав позивача в частині звільнення з посади не знайдено, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Суд першої інстанції у рішенні не обговорював причин пропуску позивачем місячного строку на звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав трудову книжку 04.10.2010 року, а з даним позовом до суду звернувся 18 вересня 2013 року, тобто після спливу значного строку. (а. с. 104-107)

При цьому позивач не навів причин пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, які би можливо вважати поважними. Його звернення протягом тривалого часу у зв'язку зі звільненням до інших органів не можна вважати поважною причиною пропуску строку на звернення за захистом своїх прав у судовому порядку.

Згідно наданих суду письмових доказів компенсація за невикористану відпустку виплачена позивачу при звільненні. (а. с. 9, 15, 22, 83)

Оскільки місячний строк пропущено позивачем без поважних причин, тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстави пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч. 1 п. 4, 314 ч. 2, 316, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2013 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: