Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Нагорняка В.А., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», Державного агентства України з управління корпоративними правами та майном, треті особи: Управління Пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова, ОСОБА_2, про поновлення на роботі за касаційною скаргою Міністерства промислової політики України на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23 квітня 2013 року № 21-Д «Про звільнення ОСОБА_1» та від 16 вересня 2013 року № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23 квітня 2013 року № 21-Д»; поновити його на посаді директора Державного підприємства (далі - ДП) «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання».

Свої вимоги позивач мотивував тим, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства та умов контракту, а саме до проведення звільнення йому не запропоновано дати пояснення, в момент звільнення не було видано трудову книжку та не проведено повний розрахунок, на момент винесення наказу було відсутнє попереднє погодження з керівником місцевої державної адміністрації, звернення мало місце лише в день звільнення. Підставою звільнення є лист управління Пенсійного фонду, який не є місцевим органом державної влади, а тому відповідно до вимог контракту таке звернення не могло бути підставою звільнення. Крім того, звинувачення на його адресу в недоотриманні підприємством доходів на суму 1,7 млн грн та проведення не першочергових виплат при наявності заборгованості по заробітній платі не підтверджено. Підстави, передбачені підпунктом «Д» п. 26 контракту, вважає відсутніми, оскільки вказана в оскаржуваному наказі заборгованість підприємства по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування виникла з незалежних від нього причин. На його думку, заборгованість перед Пенсійним фондом України виникла у зв'язку з тривалим, безпідставним блокуванням рахунків підприємства, а відтак відсутня його вина, яка повинна бути обов'язковою підставою для звільнення. Крім того, наказ Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 16 вересня 2013 року № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23 квітня 2013 року № 21-Д» був виданий після його звільнення та видачі йому трудової книжки, на момент наявності іншого директора підприємства, тобто на момент повного виконання наказу від 23 квітня 2013 року № 21-«Д».

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2014 року, позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано накази Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23 квітня 2013 року № 21-Д «Про звільнення ОСОБА_1» та від 16 вересня 2013 року № 54-Д «Про внесення змін до наказу від 23 квітня 2013 року № 21-Д».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання».

У поданій касаційній скарзі Міністерство промислової політики України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що не було достатніх умов, визначених сторонами в підпунктах «б» та «д» пункту 26 контракту для його розірвання.

Однак повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 3 лютого 2009 року між Міністерством промислової політики України та ОСОБА_1 було укладено контракт, на підставі якого останнього було призначено на посаду директора ДП «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» на термін з 3 лютого 2009 року по 2 лютого 2014 року.

Відповідно до наказу Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23 квітня 2013 року № 21-Д ОСОБА_1 звільнено з посади директора підприємства за невиконання умов контракту (підпункти «б», «д» п. 26) відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 21 КзпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави передбачені контрактом.

Відповідно до підпунктів «б» та «д» пункту 26 контракту від 3 лютого 2009 року керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи органу управління майном, у тому числі, за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи, тощо), а також у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків та обов'язкових платежів та невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати.

Як зазначено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України (з наступними змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, судді повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами у контракті для його розірвання.

Як убачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача за п. 8 ст. 36 КЗпП України стали лист Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова від 20 березня 2013 року та доповідна записка Департаменту взаємодії з підприємствами базових галузей.

Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення ОСОБА_1 на роботі, в порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не перевірили доводів відповідача про наявність порушень умов контракту на час звільнення позивача, та обмежились лише поясненнями позивача про те, що борг підприємства перед Пенсійним фондом України виник з незалежних від нього причин; у порушення норм процесуального права суд не навів правові норми, які б звільняли директора підприємства від відповідальності, яка визначена у контракті за порушення його умов, та дійшли передчасного висновку про те, що вказані відповідачем обставини не можуть бути підставою для припинення з позивачем контракту з мотивів, передбачених підпунктами «б», «д» пункту 26 контракту, відповідно до п. 8 ст. 38 КЗпП України.

Отже, судами попередніх інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовано обставини справи і не надано їм належної оцінки, а з'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства промислової політики України задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

В.А. Нагорняк

В.А. Черненко

С.П. Штелик