Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/7660/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

10.02.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є сином та єдиним спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4. Його мати останні роки свого життя страждала на хронічне психічне захворювання, у зв'язку з чим вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській обласній психіатричній лікарні.

У жовтні 2013 року, позивач зазначив, що йому стало відомо про те, що його покійна мати подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_4 м. Боярці онуку ОСОБА_2 за договором дарування від 11.04.2008 року.

ОСОБА_1 вважає, що вказаний договір дарування має бути визнаний судом недійсним, так як на момент його підписання внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу здоров'я ОСОБА_4 не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11.04.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5

В подальшому позивач збільшив та уточнив свої позовні вимоги, так як в ході розгляду справи стало відомо, що спірна квартира на даний час належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, а тому остаточно просив суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 11.04.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3045; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 27,7 кв.м, загальною площею 48,7 кв.м, в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4; витребувати на його користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 зазначену квартиру.

У ході судового розгляду до участі у справі у якості співвідповідача була залучена ОСОБА_3.

Представник позивача у судове засідання з'явилась, позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладене у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання теж з'явилась, позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі, вказуючи на те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки він міг дізнатися про існування спірного договору дарування після закінчення 6-місячного строку прийняття спадщини після смерті його матері, звернувшись до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Також представник відповідача зазначила, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 під час підписання спірного правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Більш того, на думку представника ОСОБА_2, у позивача відсутні будь-які права на спадкове майно ОСОБА_4, оскільки він пропустив строк, визначений для прийняття спадщини, а тому його вимоги безпідставні.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання з'явилась, позов теж не визнала, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі, зазначила, що вона являється добросовісним набувачем, що, коли вона придбавала спірну квартиру, ремонт в ній було зроблено відповідачем ОСОБА_1, комунальні послуги сплачувались теж ним, позивач квартирою не цікавився, що свідчить про те, що йому достеменно було відомо, що його мати ще за життя відчужила цю квартиру.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона проживає АДРЕСА_5, поруч з будинком ОСОБА_1, знайома з ним як із сусідом, у 2010 році позивач проживав у себе вдома по АДРЕСА_6 м. Боярка, його матір вона теж знає, оскільки та працювала раніше у гастрономі, у 2008 році вона з нею не спілкувалась, але бачила, що ОСОБА_2 її привозив, вона була нормальна.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що була в близьких, дружніх стосунках з позивачем та його колишньою дружиною, їй відомо зі слів самого позивача, що він про спірний договір дарування знав з моменту його укладення і ставився до цього нормально, знала також матір позивача, у неї були проблеми з ногами, про те, що остання лікувалась у Глевасі, їй стало відомо лише нещодавно.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду пояснили, що на момент смерті матері позивача вони проживали як квартиранти разом з нею, за життя ОСОБА_4 без сторонньої допомоги сама вела господарство, робила покупки, забезпечувала свій побут, гроші за оренду кімнати отримувала вона сама, вони не помічали за нею дивних вчинків, висловлювань, провалів у пам'яті, перепадів настрою, їм було відомо, що за життя ОСОБА_4 віддарувала свою квартиру онуку, перед її смертю з нею жив та доглядав її ОСОБА_2, а у разі його відсутності - його мати ОСОБА_11, позивача бачили за життя ОСОБА_4 декілька разів, а потім на похоронах.

Свідок ОСОБА_12 суду зазначила, що вона знала покійну ОСОБА_4, вони були двоюрідними сестрами, з 2005 року вона провідувала ОСОБА_4, остання почала забувати адреси, не завжди її впізнавала, називала її невісткою, останній рік вона вже ходила під себе.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні дала покази, що померла ОСОБА_4 була її тіткою, у 2007 році остання вже не впізнавала рідних і знайомих, називала іншими іменами, у 2007 році вона її відвідувала у Глевасі, згадала, що коли ОСОБА_4 губилась, то приходила на стару адресу, де вона виросла, вона часто її провідувала, приблизно раз у місяць.

Допитаний у якості свідка за його особистою згодою позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що він є єдиним спадкоємцем його матері ОСОБА_4, вона хворіла, не розуміла значення своїх дій, лікувалася у 2004-2005, 2007 роках у Глевасі, він не знає, яким чином вона підписала спірний договір, він дізнався про цей правочин літом 2013 року, до смерті мати жила з квартирантами, він був у постійних відрядженнях і давав кошти на няньку, на момент смерті він проживав з нею. На запитання представника відповідача ОСОБА_1 зазначив, що не звернувся до нотаріуса, бо був упевнений, що будинок буде його, тільки у 2013 році він дізнався, що це не так, півроку назад він звернувся до нотаріуса, рішенням суду йому було визначено додатковий строк для прийняття спадщини.

Вислухавши покази свідків, пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати позивача ОСОБА_4, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.10.2013 року. Родинний зв'язок померлої та позивача підтверджено його свідоцтвом про народження.

21.01.2004 року ОСОБА_4 склала на ім'я відповідача ОСОБА_2 заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошиснького районного нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим № 48, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла йому.

09.03.2005 року ОСОБА_4 склала вже на ім'я позивача заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошиснького районного нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим № 677, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла йому.

За життя 11.04.2008 року ОСОБА_4 віддарувала відповідачу ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3045, належну їй квартиру АДРЕСА_1. Даний договір було зареєстровано у БТІ 14.05.2008 року.

З матеріалів спадкової справи № 154/2014 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 вбачається, що 01.04.2014 року позивач звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті його матері.

Згідно з довідкою КП «БГВУЖКГ» № 431 від 18.03.2014 року померла ОСОБА_4 була з 02.08.2000 року по день смерті зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, одна.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 814/02-31 від 01.04.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що він пропустив строк для прийняття спадщини.

22.07.2014 року позивач знову звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, але вже із заявою про прийняття спадщини.

До зазначеної заяви ОСОБА_1 доклав рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.07.2014 року, яким йому було визначено додатковий строк для прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4, у 2 місяці.

Зважаючи на висновок спеціаліста лікаря судово-психіатричного експерта № 4 від 18.12.2013 року, ОСОБА_4 з 2007 року почала виявляти ознаки психічного розладу, а саме: «Органічне ураження головного мозку з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, епізодичними галюцинаціями та маячними ідеями», вона на момент складання нею договору дарування від 11.04.2008 року виявляла ознаки психічного розладу, а саме: Органічне ураження головного мозку з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, епізодичними галюцинаціями та маячними ідеями», відповідь на питання, чи могла вона усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання нею вказаного договору, лежить поза межами процесуальної компетенції спеціаліста, для відповіді на це питання необхідно провести посмертну судово-психіатричну експертизу.

10.08.2013 року відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим № 735, продав квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3. Як вбачається з інформаційної довідки № 27101028 від 22.09.2014 року, вказаний договір було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з довідкою виконкому Боярської міської ради № 3967 від 29.09.2014 року відповідач ОСОБА_2 дійсно проживав з ОСОБА_4 без реєстрації з 2008 року по день її смерті, вів з нею спільне господарство та доглядав за нею.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.12.2014 року було скасовано вже згадане рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.07.2014 року, яким було ОСОБА_1 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_4

Відповідно до Акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 378ц, складеного 25.12.2014 року, ОСОБА_4 під час складання і підписання договору дарування квартири 11.04.2008 року, страждала на хронічне психічне захворювання у формі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з деменцією. Ступінь виразності психічних розладів був такий, що ОСОБА_4 під час складання і підписання договору дарування квартири 11.04.2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла. Як вбачається з вказаного Акту, ОСОБА_4 28.09.2007 року була госпіталізована в КОПЛ № 1 з діагнозом «ЦАС з а/г 2. Хронічна недостатність мозкового кровообігу в ВБС. Пресенільний синдром, інтелектуально-мнестичне зниження, неадекватна поведінка. ІХС: а/кардіосклероз, миготлива аритмія, постійна форма. СН 2а ст.», виписана 01.10.2007 року, повторно лікувалась в КОПЛ № 1 з 16.04.2008 року по 17.06.2008 року з діагнозом «Склероз судин головного мозку з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та тривожно-галюцинаторним синдромом».

З огляду на медичну картку амбулаторного хворого № 7/2207, яка ведеться з 2005 року, у 2005 році ОСОБА_4 ставили діагноз «Церебральний атеросклероз зі зниженням пам'яті», у 2007 році - діагноз «ЦАС з а/г 2. Хронічна недостатність мозкового кровообігу в ВБС. Пресенільний синдром, інтелектуально-мнестичне зниження, неадекватна поведінка», у 2008 році - «ІХС з гіпертензією, … (нерозбірливо) ХНМК 2», 2009 році - «Церебросклероз ХНМК. ІХС з гіпертензією», 2010 році - «ІХС з гіпертензією, атеросклероз, СН 2 Б», летальний епікриз 23.06.2010 року з діагнозом «Недостатність кровообігу. ІХС з гіпертензією, атеросклеротичний кардіосклероз».

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та рекомендації Верховного суду України.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України (в редакції станом на час укладання спірного правочину) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зважаючи на ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Зважаючи на зміст ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Враховуючи ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У відповідності до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

З огляду на рекомендації Верховного Суду України, вказані у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.

Підстав для застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності суд не вбачає, так як про неможливість оформлення своїх спадкових прав він дізнався 01.04.2014 року, коли отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Проте, зважаючи на мотиви постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.04.2014 року, наявної у матеріалах спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4, та довідку КП «БГВУЖКГ» № 431 від 18.03.2014 року, яка міститься у цій спадковій справі і згідно з якою ОСОБА_4 була зареєстрована одна за адресою: АДРЕСА_3, а також те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.12.2014 року було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.07.2014 року, яким було ОСОБА_1 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_4, позивач у даній справі в силу вимог ст.ст. 1268-1270, 1272 ЦК України являється таким, що спадщину не прийняв.

Доводи позивача, що він прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі своєю матір'ю на момент її смерті не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, більш того, спростовані самим фактом його звернення до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини, а також показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 З цих же підстав суд не може взяти до уваги довідку виконкому Боярської міської ради № 2182 від 28.06.2010 року, відповідно до якої ОСОБА_1 проживав разом зі своєю матір'ю без реєстрації, доглядав її до дня смерті, а також поховав за власний рахунок.

Тобто, ОСОБА_1 ніяких прав на спадкове майно після смерті його матері ОСОБА_4 не має.

З огляду на зміст ст.ст. 15, 16, 215, 225 ЦК України та ст. 3 ЦПК України правом на звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним, до того ж, з мотивів, що одна із сторін договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, наділена дана сторона правочину, а в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Однак, у даному випадку, як вказано вище, у позивача немає цивільних прав або інтересів щодо майна його померлої матері, тому у нього відсутнє право ставити питання про визнання недійсним спірного договору дарування, в тому числі й з тих мотивів, що ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними під час його укладання.

А отже, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог ОСОБА_1 стосовно визнання спірного правочину недійсним.

З цих же мотивів не можна визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на спірну квартиру і, як наслідок, витребувати її з володіння ОСОБА_3, що є підставою для відмови йому у позові і в цій частині.

Зважаючи на вищенаведене, з урахуванням рекомендацій, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 257, 261, 317, 321, 328, 1216, 1218, 1223, 1233, 1268-1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Дубас Т.В.