У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою Білинової Анастасії Вікторівни, яка діє від імені товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 12 листопада 2010 року між товариством та ОСОБА_5 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 06-VR/01-067-00658, за умовами якого страховик зобов'язувався у випадку пошкодження застрахованого автомобіля марки «Мitsubishi Lancer», номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, виплатити страхове відшкодування у розмірі фактичної матеріальної шкоди з вирахуванням франшизи. 13 грудня 2010 року по вул. Новокостянтинівській у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю цього автомобіля та автомобіля марки «Мерседес», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 Постановою Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2011 року відповідача визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП України. Товариство виплатило ОСОБА_5 страхове відшкодування в розмірі 46 700 грн, у зв'язку з чим до нього перейшло право вимоги, яке остання мала до особи, з вини якої завдано шкоду. Посилаючись на викладене, просило задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Білинова А.В., яка діє від імені товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у позивача виникло право подати регресний позов з моменту виконання ним свого зобов'язання за договором добровільного страхування, тому строк позовної давності ним пропущено, оскільки до подання позову пройшло більше трьох років з часу виплати страхового відшкодування.

Однак, повністю погодитись з такими висновками неможливо.

Судом установлено, що 12 листопада 2010 року між товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» та ОСОБА_5 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 06-VR/01-067-00658, за умовами якого страховик зобов'язувався у випадку пошкодження застрахованого автомобіля марки «Мitsubishi Lancer», номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, виплатити страхове відшкодування у розмірі фактичної матеріальної шкоди з вирахуванням франшизи.

13 грудня 2010 року по вул. Новокостянтинівській у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю цього автомобіля та автомобіля марки «Мерседес», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2011 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП України.

Відповідно до звіту № 12/10-15 від 17 грудня 2010 року розмір матеріальних збитків завданих власнику автомобіля Mitsubishi Lancer, д.н. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження в ДТП, складає 56575 грн 24 коп, вартість відновлювального ремонту - 75690 грн 16 коп.

ОСОБА_5 позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 41850 грн 31 коп..

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Перебіг позовної давності обраховується з моменту виплати коштів у випадку, коли особа, яка провела таку виплату, має право регресної вимоги.

Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією, а не регресною вимогою.

У вказаній справі право вимоги ґрунтується на суброгації (ст. 993 ЦК України).

При суброгації перебіг позовної давності починається від дня настання страхового випадку, оскільки при переході права вимоги до страховика переходять усі права, які мав страхувальник, зокрема, це стосується і права на подання позову в т.ч. щодо часу виникнення права на позов, - з моменту заподіяння шкоди.

Згідно із статтею 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2012_02_21/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843298/ed_2012_02_21/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

При вирішенні спору суди на вказані норми права та обставини справи уваги не звернули, дійшли помилкового висновку, що у даному випадку мав місце регрес і строк позовної давності необхідно рахувати із моменту останньої виплати стразовою компанією потерпілій особі матеріальної шкоди, не врахували того, що право вимоги ґрунтується на суброгації, тому перебіг позовної давності починається від дня настання страхового випадку.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Апеляційний суд, з'ясовуючи питання щодо переривання строку позовної давності, виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження часу подання ним позову до господарського суду до страхової компанії, в якій була застрахована відповідальність особи, яка заподіяла шкоду, тому вважав, що неможливо встановити чи закінчився строк позовної давності після його переривання, а копії наданих позивачем позовних заяв до господарського суду не можуть бути прийняті, оскільки представник позивача не навів поважних причин неподання цих доказів до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія Альфа-Гарант» зазначає, що ним до суду першої інстанції було подано позовну заяву датовану 31 серпня 2011 року з відміткою про отримання її господарським судом м. Києва 20 вересня 2011 року.

У матеріалах справи відсутній журнал судового засідання, яке проводилось судом першої інстанції 2 грудня 2012 року на якому, як зазначає заявник, подавався вказаний доказ, а на приєднаному до справи носієві інформації (диску) будь-який запис про судове засідання в цей день відсутній.

Тому неможливо спростувати доводи касаційної скарги про те, що позовна заява до іншого боржника, яка була предметом розгляду в господарському суді, на якому лежав обов'язок по відшкодуванню завданої в результаті ДТП шкоди, подавалась до суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд у рішенні зазначив, що першу позовну заяву позивач подав до господарського суду 2 вересня 2011 року, а з позовом до суду у даній справі звернувся 16 вересня 2014 року, тобто через три роки з моменту переривання строку позовної давності.

Однак, дійшовши такого висновку, апеляційний суд не з'ясував, чи була ця заява прийнята до розгляду господарським судом, а, відповідно, з врахуванням положень ч. 1 ст. 265 ЦК України, чи потягло за собою її подання переривання перебігу позовної давності та чи не переривався її перебіг у зв'язку з поданням іншої позовної заяви до цього суду, реєстрація якої в указаному суді проведена 20 вересня 2011 року, що вбачається із долученої до касаційної скарги її копії.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзДВ «Страхова компанія Альфа-Гарант» звернулося до суду із вказаним позовом 15 вересня 2014 року, а не 16 вересня 2014 року, як помилково зазначено у рішенні апеляційного суду, і таке, з врахуванням наведеного, може свідчити, що строк позовної давності у випадку його переривання 20 вересня 2011 року, не пропущено.

Вказівки апеляційного суду на те, що позивач є юридичною особою, інтереси якої представляли юристи (фахівці в галузі права), які могли подати до суду докази поважності причин пропуску строку позовної давності, або клопотання про поновлення пропущеного строку, а відповідач є фізичною особою, менш захищеною стороною в процесі, є необґрунтованими та не відповідають положенням ст. 5 ЦПК України відповідно до якої суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників цивільного процесу перед законом і судом.

Будь-яких переваг для осіб, які беруть участь у розгляді справи, цивільним процесуальним законодавством не встановлено, обсяг їх прав та обов'язків не ставиться в залежність від того, чи є такі особи юридичними чи фізичними та правовою обізнаністю їх чи представників останніх.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, тому судові рішення не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Білинової Анастасії Вікторівни, яка діє від імені товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук