Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №219/7318/14-ц
Провадження №22ц/778/3328/15 Головуючий у 1 інстанції: Харченко О.П.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Артемівський машинобудівний завод «Вістек» про визнання розпорядження про переміщення незаконним та його скасування, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, відпускних та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Артемівський машинобудівний завод «Вістек» про визнання розпорядження про переміщення незаконним та його скасування, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, відпускних та моральної шкоди, який уточнив.

У позові зазначав, що він з 26.09.2007року по 22.09.2014 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем та працював електромонтером по ремонту та експлуатації електрообладнання 5 розряду. Позивач вказує, що він є ветераном праці і в 1998 році йому була нарахована пенсія за списком №1, але він продовжував працювати, щоб її підвищити. Позивачу робили доплату до заробітку у розмірі 15% та видавали молоко. Режим роботи був: 12 год. вдень і 12 год. вночі. Позивачу давали доплату за роботу у вечірній та нічний час. Його середній заробіток складав 2903 грн. Восени 2013 року начальник цеху запропонував позивачу написати заяву про звільнення за власним бажанням на що позивач відмовився. Але 24.10.2013 року начальник цеху видав розпорядження №104, в якому вказано про його переміщення електромонтером лише в першу зміну. Позивач вважає таке переміщення незаконним через відсутність його згоди на те та завчасного попередження, до того ж зменшилась його заробітна плата, на яку він сподівався для перерахунку пенсії. Позивач зазначав, що писав заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України, проте 22.09.2014 року його звільнили за медичними показниками. Порушенням відповідачем його трудових прав завдало йому моральної шкоди, яка полягала у моральних стражданнях, що вплинуло на стан здоров'я та необхідність лікування.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати розпорядження №104 від 24.10.2013 року про його переміщення незаконним та відмінити його, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за грудень 2013 року в сумі 2455 грн., за період з січня 2014 року по червень 2014 року в сумі 122013 грн., вихідну допомогу 8709 грн., відпускні в сумі 2428 грн., а всього 25805 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити у повному обсязі вимоги уточненого позову.

В судове засідання апеляційного суду апелянт, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився, у телеграмі просив розглядати його скаргу за його відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у відповідності до ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» позивач ОСОБА_3 є ветераном праці та громадянином похилого віку (а.с.21)

ОСОБА_3 працював на посаді електромонтера 5-го розряду з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду з роботою за неповним робочим часом згідно розпорядження №160 від 26.09.2007 року у змінному режимі, тобто в денну і в нічну зміну (а.с.76).

Відповідачем щомісячно видавались накази «Про організацію роботи підприємства за неповним робочим часом», у яких до відома працівників доводились кількість робочих днів та графіки виходу на роботу (а.с.95-109).

24 жовтня 2013 року відповідачем видано розпорядження № 104 від 24.10.2013 року про переміщення ОСОБА_3 у зв'язку із виробничою необхідністю для виконання ремонтних робіт з 01.01.2014 року з бригади чергових електромонтерів в бригаду електромонтерів по поточним ремонтам та обслуговуванням електрообладнання (а.с. 22). Сторонами визнавалось про ознайомлення позивача з вказаним розпорядженням цього ж дня.

ОСОБА_3 з 01.12.2013 року працював за графіком, який щомісячно під розпис доводився до його відома, без доплати за зарядку акумуляторних батарей в розмірі 15 % та виходів у вечірній та нічний час, які були передбачені у бригадах чергових електромонтерів, і позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата як електромонтеру по поточним ремонтам та обслуговуванню електрообладнання. З 15.12.2013 року по 13.01.2014 року ОСОБА_3 перебував у черговій щорічній відпустці.

Наказом відповідача №196 від 19 вересня 2014 року ОСОБА_3 на підставі п.2 ст.40 КЗпП України звільнено з роботи у зв'язку з невідповідністю стану його здоров'я продовженню даної роботи (а.с.171).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження відповідача № 104 від 24.10.2013 року про переміщення ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно виходив з того, що у відповідності до вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» та ст.ст.225, 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Судом встановлено, що позивач був обізнаний про оскаржуваний наказ про його переміщення 24.10.2013 року, проте оскаржив його до суду після свого звільнення лише 16.12.2014 року. Судом першої інстанції досліджувалось клопотання позивача про поновлення пропущеного строку і наведені позивачем причини судом ґрунтовно визнані неповажними.

З відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку внаслідок переміщення колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно до ч.ч.2, 3 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 104 від 24.10.2013 року ОСОБА_3 було попереджено про його переміщення з 01.01.2014 року (а.с.22), тобто в межах строків встановлених ст.32 КЗпП України. Проте, як встановлено судом і визнається сторонами фактичне переміщення ОСОБА_3 відбулось з 01.12.2013 року.

Частиною 2 ст.114 КЗпП України передбачено, що у тих випадках, коли в результаті переміщення працівника зменшується заробіток з не залежних від нього причин, провадиться доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення.

Отже в розумінні ч.2 ст.114 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку впродовж двох місяців, тобто у грудні 2013 року та січні 2014 року. Відповідачем вказана доплата, яка обрахована виходячи із вартості робочої години за два останніх місяця перед переміщенням позивача (жовтень, листопад 2013 року з врахуванням доплати 15% за зарядку акумуляторних батарей та виходів у вечірній та нічний час) та наступними двома місяцями (грудень 2013 року, січень 2014 року) обрахована та сплачена у розмірі 246,72коп. (а.с.141-143).

Наведений обрахунок доплати до попереднього середнього заробітку судом першої інстанції є неприйнятним, оскільки за основу суд помилково не взяв до уваги те, що позивач працював на умовах неповного робочого часу до переміщення, заробітна плата нараховувалась за фактично відпрацьований час і щомісяця до його відома під розпис доводився графік роботи, за яким у грудні 2013 року ОСОБА_3 відпрацював 24 години (а.с.102), у січні 2014 року - 56 годин (а.с.105) і виходячи із середнього заробітку за одну годину у жовтні, листопаді 2013 року у розмірі 22,94грн., різниця між виплаченою заробітною платою за грудень 2013 року та січень 2014 року склала 246,72коп.(а.с.142). Отже після переміщення умови праці у вигляді неповного робочого часу не змінились, проте кількість робочих днів (годин) зменшилась за результатами роботи підприємства в цілому.

Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача, зміна у розмірі заробітної плати позивача ОСОБА_3 відбулася внаслідок скорочення кількості робочих днів (годин) в місяці, що зумовлено режимом неповного робочого часу роботи підприємства у зв'язку із зниженням обсягу замовлень продукції. Посилаючись на відповідні графіки роботи працівників енергетичного цеху, доводили про відсутність нерівного розподілу робочих днів (годин) між працівникам енергетичного цеху, в тому числі ОСОБА_3 Наголошували, що внаслідок складної економічної ситуації значно зменшився обсяг завантаженості виробництва, тому виходячи з планового обсягу виробництва продукції провадився розрахунок кількості робочих днів для всіх працівників заводу і нерівності розподілу робочого часу у відношенні позивача не було.

З огляду на те, що помилковий обрахунок середнього заробітку не вплинув на правильність вирішення вказаних вимог, і суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, а відповідачем рішення суду не оскаржено, підстав для зміни рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів погоджується з відмовою у задоволенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку з лютого по вересень 2014 року та стягнення відпускних у збільшеному розмірі, з підстав необґрунтованості, оскільки правових підстав для такого стягнення не має.

Виходячи з того, що ОСОБА_3 звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України і він не позивається про зміну формулювання причин звільнення, у суду не було правових підстав для стягнення вихідної допомоги у розмірі, що передбачено під час звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Висновок суду про відмову у задоволенні похідних позовних вимог про стягнення моральної шкоди також є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час його переміщення відповідачем було порушено вимоги ст. 11 Закону "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці на інших громадян похилого віку в Україні" не ґрунтуються на законі. Відповідно до зазначеної норми забороняється переведення працівника похилого віку з одного робочого місця на інше без його згоди, якщо при цьому змінюються істотні умови праці.

З обставин справи вбачається, що позивача не було переведено, а відбулось переміщення, яке не потребує згоди працівника, а передбачає гарантії доплати до середнього заробітку впродовж двох місяців та можливість працівника в разі незгоди із зміненими істотними умовами праці припинити трудовий договір за п.6 ст.36 КЗпП України.

За таких обставин судом правильно вирішено спір, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: