У х в а л а

26 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П. О., суддів: Євтушенко О. І., Іваненко Ю. Г., Остапчука Д. О., Ситнік О. М.,
розглянувши заяву ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошової компенсації за роботу у вихідні і неробочі дні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку; за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4 про зобов'язання припинити зловживання правами,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») про стягнення грошової компенсації за роботу у вихідні і неробочі дні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року з відповідача на його користь стягнуто вихідну допомогу при звільненні в сумі 18 534 грн 42 коп., а також середній заробіток з дня звільнення - 13 лютого 2009 року до дня ухвалення рішення суду. Разом із тим після ухвалення судом рішення відповідач продовжував порушувати право позивача на отримання належних йому при звільненні грошових сум і лише 28 грудня 2013 року фактично розрахувався з ним і виплатив йому вихідну допомогу.

Вважав, що за період затримки розрахунку при звільненні, який не охоплений рішенням суду відповідач повинен виплатити йому суму середнього заробітку у розмірі 16 954 грн 24 коп.

Крім того, зазначив, що відповідно до розпоряджень відповідача № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року він виконував також роботу у вихідні дні - 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24 та 25 січня 2009 року. При цьому, ані під час роботи, ані при звільненні 13 лютого 2009 року відповідач за роботу у вихідні дні, як це передбачено ст. 107 КЗпП України з ним не розрахувався.

У квітні 2014 року ПАТ «КБ «Надра» звернулося в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання припинити зловживання правами, посилаючись на те, що останній зловживає правами, які встановленні в приписах ст. ст. 117, 233 КЗпП України, ст. 61 ЦПК України, оскільки, реалізація права на звернення до суду має здійснюватись у визначених межах, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам.

Вважало, що ОСОБА_4 свідомо раніше не заявляв вимогу про оплату компенсації за роботу у вихідні дні, розраховуючи на збільшення суми штрафної матеріальної відповідальності роботодавця за 2009-2014 роки.

Вказувало, що вимоги позивача щодо роботи останнього у вихідні та неробочі дні за кінець грудня 2008 року та початок січня 2009 року вже були предметом розгляду судом, а факт відсутності роботи у вказаний період встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

25 червня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 16 954 грн 24 коп. за період з

08 жовтня 2013 року по 28 грудня 2013 року без вирахування податків і обов'язкових платежів. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ПАТ «КБ «Надра» залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2014 року залишено без змін.

16 січня 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 65, 72, 107, 117 КЗпП України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, здана до поштового відділення 31 грудня 2014 року, про що свідчить поштовий штемпель на конверті.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-28998св14, від 05 квітня 2013 року, від 05 жовтня 2012 року у справі № 6-36261св12, від 12 червня 2014 року та від 30 січня 2014 року у справі № 6-53199св13.

Постановляючи ухвалу 01 жовтня 2014 року у справі № 6-28998св14, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін, погодився з висновками попередніх судів про задоволення первісного позову про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з того, що відповідно до розпоряджень відповідача № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року мало місце виконання позивачем робіт у вихідні дні - 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року, що відповідно до вимог ст. 72 КЗпП України має бути компенсовано за правилами ст. 107 цього Кодексу, а також виплачено середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку, відповідно до вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що позивач дійсно направлявся до регіональних управлінь банку та проводив семінари в періоди, вказані в цих розпорядженнях. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що вимоги банку не відповідають визначеним законом, зокрема ст. 16 ЦК України, способам захисту судом цивільних прав і інтересів, не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать положенням ст. 55 Конституції України.

Постановляючи ухвалу 05 квітня 2013 року про відмову у відкритті касаційного провадження, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками попередніх судів про задоволення позову, в т. ч. стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні. При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача компенсацію за роботу у вихідні та неробочі дні, суди виходили із того, що розпорядженнями керівництва № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року позивач був залучений до виконання роботи у вихідні дні, відповідачем не були спростовані доводи позивача про те, що ним ці розпорядження керівництва були виконані, докази про те, що позивач не брав участі у проведенні семінарів, на які він був направлений, відповідачем не спростовані.

Постановляючи ухвалу 05 жовтня 2012 року у справі № 6-36261св12, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін, погодився з висновками попередніх судів про часткове задоволення позову, в т. ч. стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні. При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача компенсацію за роботу у вихідні та неробочі дні, суди виходили із того, що розпорядженнями керівництва № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року позивач був залучений до виконання роботи у вихідні дні. Вказане підтверджується тим, що у додатках № 33 та № 1 до вказаних розпоряджень позивач вказаний в якості особи, яка в неробочі та вихідні дні проводить семінари в регіональних відділеннях банку. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що позивач дійсно направлявся до регіональних управлінь банку та проводив семінари в періоди, вказані в цих розпорядженнях.

Постановляючи ухвалу 12 червня 2014 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині стягнення невиплаченої компенсації за роботу у вихідні дні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без змін, погодився в цій частині з висновками попередніх судів про доведеність факту роботи позивача у неробочі та вихідні дні. При цьому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2012 року у даній справі встановлено, що на підставі розпоряджень керівництва № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року мало місце виконання робіт позивачем у вихідні дні. Цим же рішенням встановлено, що робота позивача в ці дні не була оплачена.

Постановляючи ухвалу 30 січня 2014 року у справі № 6-53199св13, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи рішення апеляційного суду без змін, погодився з позицією суду апеляційної інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції від суми вихідної допомоги, 3 % річних від присудженої рішенням суду суми, 3 % річних від належної суми вихідної допомоги при звільненні, 3 % річних від належної позивачу при звільненні компенсації за роботу в неробочі дні. При цьому, суд виходив із того, що факт роботи позивача у вихідні дні підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили.

У той же час, постановляючи 10 вересня 2014 року у справі № 6-30514св14 ухвалу, про перегляд якої подано заяву, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін, погодився з висновками попередніх судів про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відсутності таких підстав для задоволення вимог про стягнення компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні. При цьому, відмовляючи в задоволенні позову про стягнення компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні, суд виходив із того, що позивачем не доведено належними доказами факт роботи у вихідні та неробочі дні в грудні 2008 року та в січні 2009 року.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що у наведених справах тотожними є встановлені судами фактичні обставини, які мають значення для вирішення спорів, які розглядались, а, відповідно, що правовідносини, які виникли між особами, які брали участь у розгляді вказаних справ, подібні і мало місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в порівнянні зі справою, у якій постановлена ухвала, яку просить переглянути заявник, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень.

Оскільки наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно з вимогами ст. 355 ЦПК України є підставами для перегляду судового рішення, про перегляд якого заявником подано заяву, то у допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошової компенсації за роботу у вихідні і неробочі дні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку; за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4 про зобов'язання припинити зловживання правами, за заявою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П. О. Гвоздик

Судді О. І. Євтушенко

Ю. Г. Іваненко

Д. О. Остапчук

О. М. Ситнік