Справа №489/3801/15-ц 16.09.2015 16.09.2015
Справа № 489/3801/15-ц
Провадження № 22-ц/781/2215/15 Категорія 21
Головуючий у першій інстанції:ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

16 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К. О., Маляренко І.Б.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: представників позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року постановлене по справі за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Публічного акціонерного товариства «Енергобанк»

про

визнання договору дарування та договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, скасування права власності

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 13 лютого 2012 року та договору купівлі-продажу цього приміщення від 25 лютого 2012 року.

Позивачка зазначала, що ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до позивачки, яка на той час мала прізвище ОСОБА_10, про стягнення грошового боргу за договором займу визнано та затверджено мирову угоду між позивачкою (ОСОБА_10) та ОСОБА_6 відповідно до якої в рахунок стягнення боргу припинено право власності позивачки на нежитлові приміщення за адресою пр. Миру № 4/5 та 4/6 в м. Миколаєві та визнано право власності на них за ОСОБА_6

На підставі вказаної ухвали ОСОБА_6 зареєструвавши своє право власності та змінивши адресу вказаних обєктів нерухомого майна на пр. Миру 4/11, 13 лютого 2012 подарувала як єдиний обєкт на підставі договору дарування ОСОБА_7, який у свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2012 року продав вказані приміщення ОСОБА_8 за ціною 376300,00 грн.

В подальшому 10 квітня 2012 року апеляційним судом вказана ухвала про затвердження мирової угоди була скасована та в затвердженні мирової угоди відмовлено, борг за договором займу в сумі 1500000 грн. вона повернула ОСОБА_6, в звязку з чим і нерухоме майно має бути повернуто позивачці.

Крім цього, вказане майно позивачкою, на той час як ОСОБА_10, було передано в іпотеку по кредитним зобовязанням ОСОБА_11 перед Акціонерним банком «Енергобанк», а тому дарування цього майна та його продаж без згоди банку є порушенням закону України «Про іпотеку», до того ж враховуючи, що рішенням суду звернуто стягнення на іпотечне майно за позовом банку, а тому в разі реалізації вказаного майна с торгів, ОСОБА_8 може безпідставно отримати додаткові кошти, як різницю заборгованості та вартості вказаного майна.

Посилаючись на викладене позивачка просила визнати договір дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 13 лютого 2012 року та договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 25 лютого 2012 року нежитлових приміщень за адресою пр. Миру 4/11 в м. Миколаєві недійсними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить вказане рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та не вірне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Правилами статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Так, з матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до позивачки у даній справі, яка на той час мала прізвище ОСОБА_10, про стягнення грошової суми за договором займу визнано та затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 (на даний час ОСОБА_5) А.С. відповідно до якої в рахунок стягнення боргу за договором позики припинено право власності позивачки у даній справі на нежитлові приміщення за адресою пр. Миру № 4/6 і № 4/5, та визнано право власності на них за ОСОБА_6 (а.с. 20).

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міськради від 21 грудня 2011 року за № 1254 вказаним нежитловим приміщенням надано єдину адресу пр. Миру № 4/11 та наступним рішенням від 21 грудня 2011 року № 1255 на вказане майно за новою адресою оформлено право власності (а.с. 21, 22).

ОСОБА_6 13 лютого 2012 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала вказане нерухоме майно ОСОБА_7, а він у свою чергу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 лютого 2012 продав ці приміщення ОСОБА_8 за ціною 376300,00 грн. (а.с.23, 24).

Однак, 10 квітня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області, постановленою за апеляційною скаргою банку ПАТ «Енергобанк», ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2011 року скасовано та відмовлено у визнанні мирової угоди (а.с. 25). Як підставу скасування суд зазначив, що 8 липня 2008 року між Акціонерним банком «Енергобанк» та ОСОБА_11 укладено кредитний договір на суму 270000,00 доларів США, строком до 5 липня 2013 року, а в забезпечення вказаних кредитних зобовязань того ж дня були укладені два договори іпотеки між банком та ОСОБА_10 (на даний час ОСОБА_5) та зареєстровані в реєстрі за №№ 1610, 1612 (а.с. 11, 12, 13-18). Одночасно із посвідченням договорів іпотеки, на предмет іпотеки нотаріусом накладено заборону на відчуження.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В даній позовній заяві ОСОБА_5 як підставу недійсності договору дарування та договору купівлі-продажу спірного майна вказує на порушення вимог Закону України «Про іпотеку». Вказані посилання не заслуговують на увагу. Так, районний суд вірно зазначив, що відповідно до положень ст. 23 вказаного Закону, у разі переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного іпотечного майна, також у випадку, якщо набувач не знав про обтяження майна.

Правові наслідки передачі предмету застави іншій особі без згоди заставодержателя, тобто порушення заставодавцем правил щодо розпорядження заставленим майном встановлені п. 2 ч. 2 ст. 592 ЦК України. Так, в зазначених випадках вказана норма надає право заставодержателю вимоги дострокового виконання зобовязання, забезпеченого заставою та звернення стягнення на заставлене майно.

Разом з тим, відповідно до розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до прямої вказівки в ст. 12 Закону України «Про іпотеку» окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна , вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотетекодержателя.

Також, позивачка вказує, як на підставу задоволення її вимог, на те, що ухвала про затвердження мирової угоди в подальшому скасована, а таке тягне за собою повернення сторін в первісний стан. В звязку з цим вона повернула ОСОБА_6 суму боргу, а їй відповідно має бути повернено майно передане за мировою угодою. Оскільки ж майно їй не повернуто, укладені угоди в подальшому мають бути визнані недійсними.

Вказане районний суд також обгрунтовано відхилив. Так, на час укладення оспорюваних угод дарування та купівлі-продажу нерухомого майна ухвала про визнання мирової угоди та визнання права власності на нерухоме майно, яким є нежитлові приміщення за адресою пр. Миру б. 4/6 у м. Миколаєві за ОСОБА_6 була такою, що набрала законної сили та обовязковою для виконання. В звязку з цим ОСОБА_6 мала право на відчуження спірних приміщень.

Питання щодо повернення отриманого на підставі скасованої ухвали суду, також не є підставою для визнання спірних договорів недійсними, оскільки в даному випадку законодавством встановлені інші наслідки, які вирішуються, при наявності для того правових підстав, відповідно до положень ст.ст. 380-382 ЦПК України.

Також, зазначення позивачкою про можливість отримання ОСОБА_8 різниці вартості реалізованого іпотечного майна та суми боргу, не впливають на вирішення заявленого спору, оскільки ОСОБА_8 на даний час набула статус іпотекодавця з відповідними правами та обовязками.

За вказаних обставин, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, доказам, які надали сторони дав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою порушення вимог закону при укладенні оспорюваних договорів а також факту порушення прав позивачки та відсутності, в звязку з цим, правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом норм процесуального права в частині не вирішення питання щодо відмови у прийнятті визнання відповідачами позову в порядку встановленому п. 4 ст. 174 ЦПК України, підлягають відхиленню на підставі ч. 3 ст. 309 ЦПК України, оскільки таке не впливає на правильність вирішення справи.

Інших доводів апеляційна скарга не містить, оскільки фактично відтворює зміст позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: