Справа №480/2451/13-ц 12.03.2015 12.03.2015 12.03.2015
Провадження №22-ц/784/338/15 Головуючий у 1 інстанції Стрєльніков Д.В.
Категорія 27 повідач апеляційного суду Козаченко В.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Харитоновій І.В.,

з участю: представника позивача Баштової Я.А. та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства ,,Банк ,,Фінанси та Кредит" (далі - Банк ,,Фінанси та Кредит") до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

7 жовтня 2013 року Банк ,,Фінанси та Кредит" подав у суд позов до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач вказував, що 17 квітня 2008 року він уклав з ОСОБА_5 кредитний договір, за яким позичальник отримав 28 000 доларів США кредиту під 16% річних строком до 16 квітня 2023 року.

Поручителем по вказаному договору виступила ОСОБА_4, уклавши в той же день з банком договір поруки та зобов'язавшись відповідати солідарно з боржником за повне виконання останнім зобов'язань позичальника.

Посилаючись на те, що ні позичальник, ні його поручитель, свої зобов'язання за вказаними договорами повністю не виконали, позивач просив суд стягнути з них в солідарному порядку 305 783 грн. 95 коп. загальної кредитної заборгованості, яка утворилась станом на 10 липня 2013 року.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Проте, за апеляційною скаргою Банку ,,Фінанси та Кредит", рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року зазначене рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на користь банку заборгованість по кредитному договору від 17 квітня 2008 року за період з 28 січня 2009 року до 25 листопада 2009 року у загальному розмірі 59 916 грн., в тому числі: 29 916 грн. відсотків і 30 000 грн. пені.

Тепер у своїй апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4, посилаючись на незастосування місцевим судом позовної давності та порушення вимог процесуального права, просила на підставі ст. 318 ЦПК України скасувати обидва ухвалені по справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що боргові зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідачі повністю виконали.

Між тим, з такими висновками місцевого суду колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погодилась, оскільки вони не відповідали обставинам справи та вимогам закону.

Так, ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно частин 1, 3 ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

До того ж, ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу та умовами кредитного договору передбачено, що в разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом.

Крім того, ст. ст. 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в однаковому обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів і неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2008 року Банк ,,Фінанси та Кредит" уклав з ОСОБА_5 кредитний договір, за яким позичальник отримав від банку 28 000 доларів США кредиту під 16% річних (360 днів - п. 4.2 договору) строком до 16 квітня 2023 року. Поручителем по вказаному договору виступила ОСОБА_4, уклавши в той же день з банком договір поруки та зобов'язавшись відповідати солідарно з боржником за повне виконання останнім зобов'язань позичальника.

Однак відповідачі належним чином не виконали своїх зобов'язань за названим кредитним договором, внаслідок чого станом на 28 січня 2009 року вони мали кредитну заборгованість перед банком у розмірі 225 102 грн. 61 коп. Тому рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2009 року з відповідачів стягнуто в солідарному порядку вказану заборгованість. Зокрема: 208 386 грн. 2 коп. заборгованості по тілу кредиту, 8530 грн. 83 коп. - прострочених відсотків, 2871 грн. 10 коп. - нарахованих відсотків і 5314 грн. 66 коп. пені.

Указане судове рішення примусово виконувалось відділом ДВС Миколаївського районного управління юстиції на підставі виконавчого листа № 2-04-305, виданого 5 травня 2009 року.

25 листопада 2009 року відповідачем було сплачено в касу банку 24 000 доларів США, а тому постановою державного виконавця названого відділу ДВС від 18 січня 2013 року зазначене виконавче провадження закінчено у зв'язку з повним і фактичним виконанням указаного виконавчого документу.

Банк письмово підтвердив отримання вказаних кредитних коштів і вказану постанову державного виконавця не оскаржував, а тому його посилання на передчасне закінчення виконавчого провадження визнано безпідставними.

Отже, місцевий суд правильно встановив, що заборгованість відповідачів по вказаному кредитному договору, яка виникла станом на 28 січня 2009 року була ними погашена тільки 25 листопада 2009 року, а тому позовні вимоги банку щодо складових частин цієї заборгованості обґрунтовано відхилено.

Разом з тим, пунктами 4.1, 4.2 вказаного кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку 16% річних за весь час користування кредитними коштами до їх повернення.

ОСОБА_5 в період з 28 січня 2009 року і до 25 листопада 2009 року (323 дні) користувався неповернутими вчасно кредитними коштами (208 386 грн.), а тому був зобов'язаний сплачувати банку 16% річних за їх користування відповідно до вказаних умов кредитного договору, тобто сплачувати 92,62 грн. в день (208386 х 16 : 100 : 360 = 92,62). Отже за 323 дні він повинен був сплатити банку 29916 грн. відсотків, але цього не зробив.

Крім того, п. 6.1 указаного кредитного договору передбачено обов'язок позичальника сплатити банку пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо пені встановлена спеціальна позовна давність строком в один рік. В зв'язку з чим, відповідачі зобов'язані були сплатити банку пеню в розмірі 107697 грн. 60 коп. (29916 грн. х 1% х 360 днів = 107697,6).

В той же час, ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Оскільки в даному випадку пеня більш ніж у три рази перевищує розмір збитків банку, то колегія суддів зменшила її розмір до 30 000 грн.

Однак, суд першої інстанції належної уваги на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права не звернув, а тому безпідставно відмовив у задоволенні вимог про солідарне стягнення з відповідачів процентів та пені за період з 28 січня 2009 року і до 25 листопада 2009 року.

В зв'язку з чим, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, яка переглядала справу в апеляційному порядку, виконавши вимоги пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасувала рішення місцевого суду та 29 травня 2014 року ухвалила нове рішення про часткове задоволення позову лише в зазначених вище розмірах.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року касаційна скарга ОСОБА_5 відхилена, а вказане рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року залишено без змін.

Згідно ст. 318 ЦПК України, якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Таким чином, повноважень на перегляд (перевірку) вказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року суд апеляційної інстанції не має.

В своїй апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 посилається, зокрема, на необхідність відмови в позові через пропуск позивачем позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Разом із тим, згідно із частинами 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто таку заяву відповідач може подати лише в суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд лише перевіряє законність й обґрунтованість рішення, ухваленого місцевим судом.

Із заявою про застосування позовної давності ОСОБА_4 до суду першої інстанції не зверталась, хоча була повідомлена про розгляд даної справи (а.с. 106). В судовому засіданні апеляційного суду 29 травня 2014 року представник відповідача ОСОБА_5 вважав можливим розгляд справи у відсутності відповідачів, повідомлених про розгляд справи.

Більш того, відповідачі в суді першої та апеляційної інстанцій, як на підставу для відмови в позові, посилались лише на погашення боржником усієї кредитної заборгованості 25 листопада 2009 року.

В зв'язку з чим, відсутні правові підстави для застосуванням апеляційним судом позовної давності до спірних правовідносин.

Сам по собі розгляд справи місцевим та апеляційним судом у відсутності позивачки, яка повідомлялась про розгляд справи в установленому порядку, не може бути підставою для скасування рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, які зводяться до переоцінки доказів, теж не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313 - 318 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: