АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2417/15 Справа № 204/6893/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна, мотивуючи тим, що йому на підставі свідоцтва про власності на житло від 27 червня 2006 року належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_8, яка була рідною сестрою його матері ОСОБА_9

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року.

Зазначав, що окрім нього, спадкоємцями після смерті ОСОБА_8, є її рідна сестра ОСОБА_10, його брат ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_11, які, як і він, звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_11 відмовилася від спадщини на користь брата ОСОБА_3, а ОСОБА_10 відмовилася від спадщини на його користь, про що склали відповідні заяви.

Вважає, що після смерті ОСОБА_8 він прийняв спадкове майно, яке складається з 4/12 частини квартири АДРЕСА_1, проте оформити спадкові права можливості не має, так як відсутній актовий запис про народження ОСОБА_8

Посилаючись на викладене вище та на те, що 17 вересня 2013 року і 17 березня 2014 року були укладені договори купівлі-продажу спірної квартири, однак договір купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала права відчужувати дану квартири, просив суд встановити факт родинних відносин, а саме, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 є його тіткою з боку матері та рідною сестрою ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та від 17 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6; визнати за ним право власності на 4/12 частин спірної квартири в порядку спадкування за законом та витребувати дану квартиру з володіння ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, є тіткою позивача ОСОБА_2 та рідною сестрою ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. В іншій частині позову відмолено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про його скасування в частині відмовити у задоволенні позову про визнання права власності та витребування квартири та ухвалення в цій частині нового рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2006 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та зареєстрованого в КП "Дніпропетровське МБТІ 19 серпня 2006 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, яка була рідною сестрою матері позивача - ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.7,8).

Таким чином, після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У визначений законом термін позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але оформити спадкові права після померлої ОСОБА_8 не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин.

Оскаржуваним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року встановлено факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_2 та спадкодавцем ОСОБА_8 Рішення суду в цій частині не оскаржується і перегляду не підлягає.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є її рідна сестра ОСОБА_10 та діти її рідної сестри ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, - позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_11

Як вбачається із спадкової справи №498/2013 до майна померлої ОСОБА_8, крім позивача ОСОБА_2, до нотаріальної контори з заявами звернулися - ОСОБА_10, рідна сестра померлої, яка відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_11, яка відмовилась від прийняття спадщини на користь відповідача ОСОБА_3 (том 1 а.с.117-124)

Відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України племінники спадкоємця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

За таких обставин ОСОБА_10 має право на 1/4 частину спадкового майна та ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_11, як діти сестри спадкодавця, мають право на 1/4 частину спадкового майна, тобто кожному по 1/12 частині.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 має право на 1/3 частину спадкового майна (1/12 частина, яка належить йому в порядку спадкування за законом, + 1/4 частина, від якої відмовилась на його користь ОСОБА_10.)

17 вересня 2013 року ОСОБА_12, діючи на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в м.Мюнхені, Німеччина ОСОБА_13 від 20 червня 2013 року за №1186/2013 від імені ОСОБА_2, та на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в м.Мюнхені, Німеччина ОСОБА_13 від 20 червня 2013 року за №1187/2013 від імені ОСОБА_8, продала, а ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.201).

Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що довіреність від імені ОСОБА_8, на підставі якої діяла ОСОБА_12, є нікчемна, оскільки на час її укладання ОСОБА_8 вже померла.

Крім того, з листа Міністерства закордонних справ України від 10 липня 2014 року №71.ВАВ-17-570/1-2775-14 видно, що довіреність ОСОБА_8 від 20 червня 2013 року за №1187/2013 та довіреність ОСОБА_2 від 20 червня 2013 року за №1186/2013 в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Зазначені реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації нотаріальних дій (том 2 а.с.38).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 своєї згоди на продаж спірної квартири не надавав.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За договором купівлі-продажу квартири від 17 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 придбала спірну квартиру (том 1 а.с.198-199).

Пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07 лютого 2014 року визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387,388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Цивільним кодексом України у главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387,388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа цим ним.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України в п.10 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Таким чином, районний суд не врахував, що при розгляді справи про витребування майна з чужого незаконного володіння необхідно встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права власності та витребування квартири обґрунтовані, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому підлягають задоволенню, а рішення районного суду в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування квартири скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності та витребування майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з: 1-коридор, 2-кімната, 3-кімната, 4-кухня, 5-вбиральня, I-лоджія, II-балкон, загальною площею 49,3 кв.м, житловою площею 27,3 кв.м.

Витребувати у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та повернути її у власність ОСОБА_2.

В решті рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.