Провадження № 2/344/150/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_7

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності та зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину. В позові вказано, що позивачка є спадкоємцем частки в квартирі її чоловіка, яку вони придбали під час перебування з ним в шлюбі на спільні грошові кошти, однак квартиру було оформлено на спадкодавця. При цьому в позові вказано, що неповнолітня дитина спадкодавця також прийняла спірну спадщину спадкодавця, оскільки є спадкоємцем першої черги і у зв`язку зі своїм віком прийняла спадщину фактичним прийняттям. Проте позивачка не може оформити свої спадкові права на предмет спору у зв`язку з тим, що відповідачка та її син висувають претензії щодо її власності, а тому нотаріус відмовив у видачі відповідного свідоцтва.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов повністю та просив задовольнити його з підстав, вказаних в позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов з тієї підстави, що на його думку відсутній предмет спору, ніхто не перешкоджає позивачці у оформленні спадщини; позивачка і відповідачка не проживали зі спадкодавцем; доказів наявності у позивачки перешкод в оформленні спадкових прав представник не вбачає; позивачка ухиляється від виконання боргових зобов`язань перед довірителем, а тому не оформляє спадщину.

В судовому засіданні відповідачка заперечила позов і надала суду пояснення про те, що вона не прийняла спірну спадщину та не претендує на неї, хоча їй було відомо про можливість подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, спірну квартиру було придбано виключно за грошові кошти спадкодавця від продажу іншої квартири; вважає що позивачка вчинила злочин; вважає, що претендувати на квартиру може також неповнолітня дитина позивачки, яка прийняла спадщину у зв`язку з її віком, а тому позивачка не є єдиним спадкоємцем спадкодавця; також відповідачка надала перед судом пояснення про те, що вона вважає, що своїм запереченням права позивачки на спадщину не порушує її спадкових прав.

Відповідачі заявили зустрічний позов, в якому просили стягнути з позивачки на користь відповідачки 60000 гривень на відшкодування моральної шкоди. На підтримання зустрічного позову відповідачка надала суду пояснення про те, що позивачка принижувала гідність відповідачки, написала на неї заяву про те, що відповідачка зловживає алкоголем та хуліганить, ображала відповідачку в залі суду під час розгляду кримінального провадження в 2008 році, сказала онуку відповідачки, що грошей не буде.

Представник відповідача підтримав зустрічний позов з тих підстав, що вироком позивачку визнано винуватою у вчиненні злочину, а справу закрито у зв`язку зі спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності.

Представник позивачки заперечив зустрічний позов у зв`язку з його необґрунтованістю.

Судом встановлено наступні фактичні обставини.

Відповідно до будинкової книги на спірну квартиру в ній на момент відкриття спадщини зареєстровані позивачка та її неповнолітня дитина.

Відповідно до відмітки в паспорті на ім`я позивачки 24/10/2012 р. її зареєстровано в спірній квартирі.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається батьками.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 батьком ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 записано ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до свідоцтва про одруження № НОМЕР_3 12/06/2003 р. позивачка та спадкодавець зареєстрували шлюб.

14/05/2013 р. позивачка подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_6

Відповідно до довідки КП "Єдиний розрахунковий центр" від 14/05/2013 р. спадкодавець ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 і на момент смерті з ним разом проживали позивачка та її неповнолітня дитина.

16/03/2006 р. ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу, за яким придбав квартиру АДРЕСА_1 на своє ім`я. відповідно до п. 6 вказаного договору право власності виникає у ОСОБА_6 в цілому на квартиру.

Відповідно до витягу з державного реєстру правочинів №2174160 та реєстру речових прав № 11505310 право власності на спірну квартиру зареєстровано на спадкодавця в цілому.

В ст. ст. 60, 61 ЦК України встановлено набуття майна в спільну сумісну власність у разі придбання майна під час перебування в шлюбі та в інтересах сім'ї.

Перелік правових підстав набуття майна в особисту приватну власність дружини, чоловіка передбачено в ст. 57 СК України.

Так, в п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже відповідно до цивільного і сімейного законодавства України спадкодавець ОСОБА_6 мав право укласти договір від власного імені та виключно на власну користь. Такі дії він вчинив у зв`язку із укладенням 16/03/2006 р. договору купівлі-продажу, в якому зазначено, що з моменту державної реєстрації речових прав за цим договором власником в цілому об`єкту договору є ОСОБА_6 З моменту укладення договору, під час життя спадкодавця і до моменту звернення позивачки до суду позивачка не оскаржила дії спадкодавця, не оспорювала договору купівлі-продажу, не доводила обставини наявності у неї права спільної власності, хоча на той момент існувало правове регулювання, відповідно до якого спадкодавець міг набути майно в особисту, а не у спільну власність. Отже під час життя спадкодавця позивачка не висловлювала претензій щодо прав власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Так, в договорі спадкодавець, який був його стороною вказав, що він є одноосібним набувачем прав за договором, а також не вказав, що він придбав квартиру в інтересах сім`ї, що набувачем прав за ним є позивачка.

Так само відповідачка надала суду пояснення про те, що спадкодавець придбав спірну квартиру за власні, належні йому грошові кошти.

Відповідно до п. 2 ст. 59 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, в п. 2 ст. 218 ЦК України вказано, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Отже встановлення змісту правочину здійснюється із його тексту, а не з пояснень сторін або свідків.

Крім цього, відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою.

Отже право власності на нерухому річ може бути підтверджено виключно доказом про реєстрацію відповідного права, а не поясненням особи, безпосередньо зацікавленої в результаті даного спору.

Судом також враховано, що відповідно ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 57 ЦПК України пояснення сторін оцінюються судом поряд з іншими доказами.

Вказаних доводів відповідачки позивачка та її представник не спростували. Доказів державної реєстрації прав на спірне майно за позивачкою суду не надано.

При цьому в позові вказано та підтверджено представником позивача в судовому засіданні ту обставину, що спадкоємцем частки спадкодавця є неповнолітня дитина спадкодавця, яка прийняла спадщину фактичним прийняттям.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином пояснення позивачки є взаємно суперечливим, одні її доводи в позові виключають інші.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, саме на припущенні того, що договір купівлі-продажу укладено за спільні грошові кошти і в інтересах сім`ї обґрунтовано позов в частині набуття позивачкою 1/2 в праві власності на спірну квартиру.

Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Тому саме на позивачку покладено обов`язок доказування обставини придбання спадкодавцем спірної квартири за спільні грошові кошти і в інтересах сім`ї, а також державної реєстрації відповідних прав за позивачкою, оскільки відповідно до п. 1 ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

В п. 1 ст. 182 ЦК України вказано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в даному спорі належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вказаних обставин позивачка перед судом не довела, а тому з урахуванням положення ст.ст. 10, 60, 131 ЦПК України, саме з вини позивачки судом не встановлено набуття спірного майна у спільну сумісну власність позивачки та спадкодавця.

Вказаний висновок суду також підтверджується положенням п. 1. ст. 64 ЦК України, відповідно до якого дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже у разі визнання спадкодавцем прав позивачки на спірне майно, вони повинні були зазначити це в договорі купівлі-продажу, за яким спадкодавець придбав майно або в договорі між собою.

Відповідно до п. 1 ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до п. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Так, відповідачка була спадкоємцем першої черги, однак не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, не зверталась із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а тому не реалізувала своє право на спадщину і вважається такою, що не прийняла спадщину.

В п. 3 ст. 1268 ЦК України вказано, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

В п. 5 ст. 1268 ЦК України зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивачка та її неповнолітня дитина є спадкоємцями спірної спадщини спадкодавця першої черги. Отже вони отримали право на прийняття спадщини в рівних частках.

Оскільки позивачка та неповнолітня дитина спадкодавця спільно проживали зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, то вони є такими, що прийняли спадщину, яка складається з рівних часток в праві.

Однак позивачка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру в цілому. В такий спосіб позивачка фактично заперечила право своєї неповнолітньої дитини на спадщину спадкодавця і одночасно просила суд позбавити дитину права власності на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Отже, позбавлення непоновлітньої дитини позивачки її права на спірну квартиру є незаконним та неприпустимим.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Отже за позивачкою може бути визнано право власності на 1/2 частки, яку успадкувала вона, але не може бути додатково визнано право на 1/2 частки на спірну квартиру, яка належить неповнолітній дитині позивачки.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивачка є законним представником неповнолітньої дитини на підставі закону, могла заявити позов про визнання права власності на 1/2 частки в праві на спірну квартиру, однак не зробила цього, в судовому засіданні позивачку представляв адвокат, який має спеціальні знання щодо спірних відносин.

Інші доводи та пояснення сторін та їх представників і надані ними докази не спростовують зазначених в цьому судовому рішенні висновків суду. Пояснення відповідачки та представника відповідача про те, що перешкодою у визнанні права власності на прийняту позивачкою та її неповнолітньою дитиною спадщину є невиконання зобов`язань спадкодавця, не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки в разі наявності невиконаних зобов`язань це може бути підставою для заявлення вимог кредиторів спадкодавця до спадкоємців для їх задоволення за рахунок спадкової маси, а не для усунення спадкоємців від спадщини. Так само арешт майна не є перешкодою для вирішення спору щодо права власності на спірне майно.

Відповідачі подали зустрічний позов до позивачки, в якому вказали, що квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом, вважають, що позивачка вчинила злочин щодо прав спадкодавця і завдала відповідачці моральну шкоду та просили стягнути з позивачки 60000 гривень.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже обов`язок доказування обставин завдання шкоди, її розміру, обґрунтованого розрахунку розміру покладено на позивача за зустрічним позовом.

Однак зустрічний позов є абсолютно необґрунтованим. Суду не надано жодного доказу того, що позивачку було засуджено за вчинення злочину, про який вказувала відповідачка та представник відповідача, оскільки, відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідного вироку про встановлення вчинення позивачкою злочину суду не надано. Винуватість особи у вчиненні злочину не може бути встановлено будь-якими іншими документами. Перед судом не доведено обставин завдання моральної шкоди та не надано будь-якого обґрунтування її розміру. Натомість процесуальна діяльність відповідачки та представника відповідача була спрямована на затягування судового розгляду, що полягало у заявленні необґрунтованих клопотань про відвід та про виклик свідків, які не володіють інформацією про фактичні дані, що входять до предмету доказування, допит в якості свідка нотаріуса, який відповідно до ст. 51 ЦПК України не може бути допитаний в якості свідка, неодноразовому повторенні пояснень про обставини, які не входять до предмету доказування, невиконанні розпоряджень головуючого і зауважень про необхідність припинити самовільні висловлювання в судовому засіданні, перебивання виступів інших учасників судового засідання, висловлювання претензій щодо ненадання судом можливості задати запитання одразу після того, як представник відповідача висловився про відсутність у нього запитань до представника позивача, спілкуванні представником відповідача із судом сидячи без надання судом дозволу на це, та використанні представником відповідача міміки та характеристики суду, що свідчила про неповагу до суду та інших учасників судового розгляду. Вказані порушення вчинялись з метою затягування судового розгляду в справі, перешкоджанню в реалізації іншими учасниками їх прав. Зловживання правами не може бути визнано формою їх реалізації.

Як було зазначено судом відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

В ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже позивачка повинна бути захищена від необґрунтованих претензій відповідачів, в тому числі за їх позовом про стягнення з неї грошових коштів без будь-якого обґрунтування підстав такого позову. Так само у справі "Preda and Dardari v. Italy" (1999) ЄСПЛ вказав, що сторони не вправі використовувати принципи, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Таким чином, судом встановлено, що зустрічний позов відповідачів є необґрунтованим та спрямований на порушення права власності позивача на грошові кошти в сумі 60000 гривень.

Відповідно до зазначеного та на підставі викладеного суд, -

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

визнати за ОСОБА_3 право на 1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1

в іншій частині позову відмовити;

в зустрічному позові ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди в сумі 60000 гривень, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський