Справа № 307/4209/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю апелянта ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 9 лютого 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Дельта Банк» 12.11.2014 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивувався тим, що банк 31.05.2011 уклав з відповідачем кредитний договір № 005-06005-310511, за яким відкрив кредитну лінію на загальну суму 100000,00 грн, на день укладення договору встановив кредитний ліміт у розмірі 8000,00 грн, відкрив картковий рахунок № 8926 і видав платіжну картку. Сторони узгодили, що один раз на місяць банк управі самостійно змінювати розмір кредитного ліміту без складання щодо цього додаткової угоди. Позичальник зобовязався щомісяця погашати суми заборгованості частинами, а також погашати повністю заборгованість за овердрафтом, якщо така виникла, сплачувати проценти за користування кредитом, у відповідних випадках пеню. Позичальник порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу за основною сумою кредиту, яка станом на 18.08.2014 складала 10353,93 грн. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за указаним кредитним договором у розмірі 10353,93 грн та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 09.02.2015 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 10353,93 грн заборгованості за кредитним договором від 31.05.2011 № 005-06005-310511, а також стягнуто 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та залишення позову без розгляду. На думку апелянта, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки позов не був належно доведений, а обставини справи не були належно і повно встановлені. Так, відповідач фактично одержав за платіжною карткою 7000,00 грн, у рахунок погашення боргу сплатив 6803,24 грн, у справі немає доказів отримання кредиту в розмірі 10353,93 грн, що його просив стягнути позивач, не надано розрахунку коштів, які позивач вважав недоплаченими виходячи з кредитного ліміту у 8000,00 грн. Крім того, вказуючи на заборгованість в розмірі 10353,93 грн лише за сумою кредиту, позивач одночасно зазначає, що простроченого боргу за сумою кредиту та заборгованих процентів немає, що, зважаючи на збільшення суми кредиту викликає сумнів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_1, який скаргу підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника позивача, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» уклало 31.05.2011 із ОСОБА_1 кредитний договір № 005-06005-310511, відкрило відновлювальну відкличну кредитну лінію в розмірі 100000,00 грн і на день укладення договору встановило позичальнику кредитний ліміт у 8000,00 грн (а.с. 4-8), відкрило кредитний рахунок та видало платіжну картку.

За умовами договору, відображеними у Тарифах за тарифним пакетом «Кредитна картка № 1», процентна ставка за кредитом була визначена в розмірі 0,0001% річних; процент на позитивний залишок 3% річних, процент за недозволений овердрафт 48% річних, плата за обслуговування кредитного залишку 3,15% щомісячно від суми використаних кредитних коштів, плата за обслуговування карткового рахунку 9,90 грн щомісячно з витратного ліміту, штраф за прострочену заборгованість обовязкового мінімального платежу 0,01%, але не менше та/або не більше 75,00 грн за кожен факт прострочення, при цьому, позичальник зобовязався щомісячно погашати частину заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу, який складається з частки обовязкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит, плати за обслуговування, овердрафту, процентів за овердрафт, штрафу за прострочену заборгованість та суми заборгованостей минулих періодів.

Договором також передбачено, що банк управі самостійно переглядати (змінювати) розмір кредитної лінії та кредитного ліміту без укладання додаткової угоди та з повідомленням клієнта (п. 1.3.); кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів, кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами в цьому договорі, та не потребує підписання додаткових угод до цього договору (п. 1.5.); під недозволеним овердафтом сторони розуміють проведення клієнтом операцій по рахунку та/або утримання з рахунку платежів на користь банку, в т.ч., нарахування та утримання процентів та інших платежів, передбачених Тарифами, що призвело до перевищення витратного ліміту (п. 2.5.); клієнт доручає банку здійснювати договірне списання коштів, які, зокрема, складають суми заборгованості, суму плати за надані банком послуги (п. 3.4. пп. 3.4.1., 3.4.2.).

На підставі ухвали апеляційного суду від 24.04.2015 про витребування доказів, позивач надав суду виписку з банківського рахунку № 8926 позичальника ОСОБА_1 (а.с. 80-86), а також письмове пояснення щодо нарахування предявленого до стягнення боргу. Позичальник подав апеляційному суду 8 квитанцій про сплату банку коштів у рамках виконання зобовязань за кредитним договором за період з 24.11.2011 по 23.04.2012 на загальну суму 4593,00 грн (а.с. 67-70).

З наявних документів випливає, що 01.06.2011 позичальник зняв з використанням кредитної картки з кредитного рахунку в банкоматі «Індексбанку» 6500,00 грн, при цьому, була утримана комісія за зняття коштів у банкоматі стороннього банку в розмірі 225,00 грн, що була віднесена за рахунок кредитного ліміту. В подальшому за кожне зняття готівки в банкоматі стороннього банку утримувалася комісія за рахунок кредитних коштів, остання така операція зафіксована 06.05.2012 зі зняттям 20,00 грн та утриманням комісії за зняття цих коштів у розмірі 15,60 грн. Оборот по рахунку свідчить, що позичальник мав заборгованості за кредитом, несвоєчасно вносив банку платежі, внаслідок чого виникав несанкціонований овердрафт, нараховувалися та списувалися за рахунок кредитного ліміту плата за овердрафт, нараховувалися інші платежі за договором, що не сплачувалися клієнтом (комісії, абонплата тощо), що в кінцевому підсумку за відсутності достатнього поповнення карткового рахунку тягло збільшення кредитного ліміту та відносилося на збільшення зобовязань позичальника перед банком.

Кошти, про сплату яких подав квитанції відповідач, в обороті враховані. Фактично позичальник зняв готівкою з карткового рахунку 11150,00 грн, а банківською випискою підтверджується, що він вніс на рахунок 21.01.2011 660,00 грн, 23.08.2011 620,00 грн, 22.09.2011 730,00 грн, 25.10.2011 820,00 грн, 24.11.2011 802,00 грн, 23.12.2011 654,00 грн, 01.02.2012 (квитанція від 31.01.2012) 650,00 грн, 24.02.2012 610,00 грн, 27.02.2012 72,00 грн, 24.03.2012 (квитанція від 23.03.2012) 710,00 грн, 23.04.2012 475,00 грн, разом - 6803,00 грн. Водночас, беручи до уваги, що позичальник порушував строки щомісячної сплати коштів до 15-го числа місяця, за рахунок кредитного ліміту проводилося нарахування належних до сплати платежів, що не сплачувалися позичальником фактично, а з коштів, що реально сплачувалися, в першу чергу погашалися санкції, комісії, проценти і т.ін., власне сума кредиту погашалася в останню чергу за наявності для цього коштів. Зазначене мало наслідком відповідне збільшення ліміту кредитної лінії та виникнення кінцевого боргу за кредитом у розмірі 10353,93 грн, що підтверджується рухом коштів, відображеним у виписці з рахунку, а також у розрахунку боргу, що його станом на 18.08.2014 визначив позивач (а.с. 3).

Апеляційний суд у порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України розяснив відповідачу наслідки вчинення чи невчинення процесуальних дій, спрямованих на належне доказування обставин, що мають значення в справі, заперечень проти позову, доводів апеляції, зокрема, стосовно належного порядку спростування розрахунку боргу, зробленого позивачем, шляхом проведення відповідної судової експертизи (ст.ст. 57-60, 66, 143 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, здійснюючи своє право на захист і розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 1, 2, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), відповідач в апеляційному суді не заявляв відповідного клопотання, не спростував у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб розміру свого боргу перед банком, розрахунку боргу, доводів позову по суті та наданих позивачем доказів, як не зробив цього і в суді першої інстанції. Доводи апелянта, на відміну від доводів позивача, що ґрунтуються на документах і розрахунках, мають характер припущень, на яких не може ґрунтуватися доказування (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої правильно застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 622, 623, 625, 629, 1054 ЦК України, якими вони регулюються та які встановлюють правила щодо необхідності належного виконання договірних зобовязань; обовязку позичальника повернути кредитору заборговане та права кредитора відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення боргу; обовязку саме особи, яка порушила зобовязання, доводити відсутність своєї вини. Відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобовязання.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності та правильності по суті рішення суду, відповідності його вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, не спростовують, слід відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 9 лютого 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді