Ухвала

іменем україни

29 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», поданою представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 15 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № NKXRRX10490305, відповідно до якого останньому був наданий кредит в розмірі 8 640 грн зі сплатою 12 % річних, терміном до 15 вересня 2008 року. Відповідач порушив умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 22 липня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 46 744 грн 85 коп. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 37 713 грн 70 коп.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 205 грн 74 коп, що складається із: заборгованості за кредитом в сумі 759 грн 80 коп.; заборгованості за відсотки в сумі 16 390 грн 35 коп.; заборгованості за комісію в сумі 21 грн 60 коп.; штрафу (фіксована частина) в сумі 250 грн та штрафу (процентна складова) в сумі 1 783 грн 99 коп. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 18 507 грн 96 коп. відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2014 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2014 року змінено. Зменшено розмір заборгованості за кредитним договором з 19 205 грн 74 коп. до 5 139 грн 01 коп. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. - просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір заборгованості за кредитним договором до 5 139 грн 01 коп, апеляційний суд виходив з того, що позивачем неправильно нарахована заборгованість за відсотками та штрафом (процентна складова) поза межами позовної давності.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 15 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № NKXRRX10490305, відповідно до якого останньому був наданий кредит в розмірі 8 640 грн зі сплатою 12 % річних, терміном до 15 вересня 2008 року. Відповідач порушив умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.

У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та зменшив розмір заборгованості та просив її стягнути за період з 29 серпня 2008 року по 29 серпня 2013 року в межах п'ятирічного строку, передбаченого Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови).

Згідно із ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років.

Проте під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже зміст пункту 4.2 Умов, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 15 вересня 2007 року, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника від 15 вересня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Судом не перевірено чи є відповідна заява відповідача щодо застосування позовної давності.

Оскільки фактичні обставини належним чином не встановлені та не перевірені, ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначене вище порушення призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Із цих підстав рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником Шулікою Аліною Володимирівною, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко