Справа № 456/3136/14 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/783/3069/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі відповідача ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7, третьої особи ОСОБА_8, що також представляє інтереси третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання особи добросовісним набувачем за договором, визнання права власності на квартиру та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 шкоду в розмірі 30000 дол. США (що еквівалентно станом на 23.02.2015 року 850443грн.); 44387грн. - витрат за проведення ремонтних робіт та 50000грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати в частині задоволення позову і ухвалити нове, яким в цій частині відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 Вважає рішення в частині задоволення позову незаконним. Зазначає, що судом невірно застосовано до вказаних відносин ч. 2 ст. 216 ЦК України і не застосовано ч.3 ст. 216 ЦК України та ст. 661 ЦК України. Крім цього, зазначає, що для стягнення шкоди необхідним є наявність умислу особи, однак у відносинах, що виникли, умислу заподіювати шкоду ОСОБА_3 він не мав та на момент укладення договору з ОСОБА_5 він, будь-якої шкоди позивачу не завдавав, оскільки не був з ним знайомий і не міг передбачити, що в майбутньому квартира буде відчужена йому. Також, суд мав отримати допустимі докази сплати ОСОБА_3 коштів за договором купівлі-продажу від 25.09.2007 року, укладеного з ОСОБА_9 Зазначає, що посилаючись на показання ОСОБА_3 і його брата ОСОБА_10, суд не врахував, що вони є заінтересованими особами, як і не врахував того що кошти про які вони повідомляли були зняті з рахунку ОСОБА_10, а не позивача. Також, показання ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не можуть вважатися показаннями свідків по даній справі, оскільки в судовому засіданні по даній справі вони не допитувались, тому посилання суду на них як на показання свідків суперечить ст. 159 ЦПК України і п. 31 Постанови пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції». Докази на які послався суд, суперечать одні одним, оскільки з їх аналізу вбачається, що ринкова вартість квартири могла становити не більше 27105 дол. США. Також, щодо стягнення витрат на проведення ремонтних робіт, зазначає, що таке є безпідставним, оскільки суперечить вимогам ст. 661 ЦК України та в рішенні суду від 5.06.2011 року встановлено, що такі роботи в квартирі не проводились. Також, зазначає, що ні позивачем не наведено, ні судом не встановлено в чому полягає моральна шкоди.

В судове засідання треті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не з'явилися, причин неявки не повідомили. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вказані особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, та те, що інтереси ОСОБА_6 в судовому засіданні захищали представники, а від третьої особи ОСОБА_9 надійшли спільні із відповідачем ОСОБА_5 заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, третьої особи ОСОБА_8, що, також, представляє інтереси ОСОБА_13 на підтримання апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що: відповідач ОСОБА_2, укладаючи договір та даруючи квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_5 достовірно знав, що квартира набута ним у шлюбі і є спільною сумісною власністю його та дружини ОСОБА_6; при цьому він повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що він у шлюбі не перебував; та з тим фактом, що він укладаючи договір дарування та приховуючи від нотаріуса дійсні обставини діяв всупереч закону погодився. Фактично ОСОБА_2, укладаючи договір, який згодом було визнано судом недійсним на момент його укладення розумів, що вчиняє незаконно і такими діями може бути заподіяна шкода третім особам. Тобто неправомірними діями відповідача ОСОБА_2, який повідомив нотаріусу неправдиву інформацію та уклав договір, що суперечить закону і спрямований на порушення прав інших осіб, позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає частковому відшкодуванню вказаним відповідачем. Крім цього, судом встановлено, що між діями відповідача ОСОБА_2 та шкодою заподіяною ОСОБА_10 існує безпосередній причинний зв'язок. Також є і вина відповідача у спричиненні такої, а тому він повинен таку шкоду відшкодувати.

Крім цього, суд вважав, що розмір заподіяної шкоди у розмірі 30 тис. доларів США, як вартість придбаної квартири підлягає стягненню з вказаного відповідача на користь позивача. Крім цього підлягає стягненню 44387 грн. коштів, - вартість проведених ремонтних робіт у квартирі позивачем з вказаного відповідача як теперішнього власника квартири. Також, суд вважав, що з вказаного відповідача підлягає стягненню заподіяна моральна шкода у розмірі 50 тис. грн. що полягає у заподіянні йому фізичних, душевних та психічних стражданнях (при цьому суд врахував їх характер та обсяг); неможливості поновити попереднє становище, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, крім цього суд врахував вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів, перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог, вважає, що такі висновки суду першої інстанції в цілому відповідають обставинам справи та вимогам закону, однак в певній частині таким суперечать, а тому рішення суду підлягає певній зміні в частині задоволених позовних вимог.

Дійсно, як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи, та ніким із сторін не оспорювалось, зокрема і відповідачем ОСОБА_2, останній укладаючи 15.09.2014 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 достовірно знав, що такий вимогам закону не відповідає, оскільки квартира належить йому та ОСОБА_6, його дружині на праві спільної сумісної власності та остання повинна дати свою згоду на укладення такого. Однак знаючи це, а, також, розуміючи, що така своєї згоди не дала, свідомо подав нотаріусу недостовірну інформацію про те, що така квартира належить йому особисто та подав відповідні документи, що це підтверджували, а насправді приховували дійсну інформацію.

При укладенні договору ОСОБА_2 достовірно знав, що укладаючи такий без згоди іншого співвласника та навіть без її відома він порушує закон та такий договір при з'ясуванні вказаних обставин буде визнаний недійсним із відповідними наслідками цього в тому числі і правовими.

Зважаючи на вказане ОСОБА_2 свідомо допускав настання негативних наслідків укладення такого договору.

Враховуючи наведене ОСОБА_2 усвідомлював, що його діями може бути спричинена шкода як другій стороні договору так і третім особам.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він вчиняв такий правочин в порушення вимог закону під впливом тиску, примусом, будучи під дією умовлянь, тощо відповідача ОСОБА_14, з якою він на той час проживав жодними доказами не підтверджуються. Навпаки такі доводи спростовуються тим, що договір з підстав названих ОСОБА_15 не визнавався недійсним та навіть не оспорювався. Сам ОСОБА_2 до суду про визнання договору недійсним з будь-яких підстав не звертався, в тому числі і з підстав про які вказує.

Зважаючи на наведене, слід вважати, що недійсність договору дарування від 15.09.2014 року спричинена діями самого ОСОБА_2

Крім цього, слід вважати доведеним, що внаслідок вчинення такого недійсного правочину третій особі, не стороні договору, позивачу ОСОБА_3, була спричинена як матеріальна, так і моральна шкода.

Так, як встановлено рішенням суду від 15.06.2011 року у справі № 2-129/11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Навальковської М.М., приватного нотаріуса Дутко О.В. про визнання недійсним договору дарування квартири та зобов'язання повернути квартиру у спільну сумісну власність, позивач ОСОБА_3 придбавши згадану квартиру за договором купівлі-продажу від 25.09.2007 року у ОСОБА_9, якому така квартира була знову ж подарована ОСОБА_5 (договір 3.05.2007 року), діяв добросовісно та є добросовісним набувачем такої.

Зважаючи на вказане, втративши квартиру, яка за згаданим рішенням суду від 15.06.2011 року перейшла назад у власність ОСОБА_2, позивач зазнав матеріальної шкоди у вигляді втрати його власного майна, (квартири, житла), яке він, придбав добросовісно та проживав там тривалий час (до моменту ухвалення рішення 2011 року (близько 4 років), також, провів покращення такої на значну суму.

Також, йому була спричинена і моральна шкода, що полягає у тому, що він, інвалід, особа, що страждає на ряд захворювань, особа, з обмеженими можливостями та додатковими потребами втратив своє майно, що є його житлом, у яке він на час ухвалення рішення про витребування у нього такого майна протягом чотирьох, а на даний час і більше семи років вкладав свої кошти, зусилля, задуми, здійснив там ремонт (знову ж зважаючи на його обмежені можливості та засоби); вважав таку квартиру своїм постійним та єдиним житлом. Втративши фактично його єдине житло змушений на даний час докладати значних додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення своїх життєвих зв'язків, частина з яких відновлена при втраті у його випадку єдиного житла відновлена бути не може. Так він змушений відшукувати нове житло для проживання, яке у даній ситуації, що склалася при його обмежених можливостях створює для нього вкрай складне завдання та він до сих пір такого не знайшов та проживає у вказаній квартирі (такий період триває з 2011 року, тобто біля 4 років); змушений знову повторно вирішувати проблеми налагодження свого повсякденного побуту, життєвих зв'язків, тощо, що є для нього надзвичайно складним при існуванні у нього ряду додаткових потреб порівняно із потребами фізично здорової людини із звичайними можливостями. Крім цього, він зазнав і душевних страждань, які полягають у негативних психологічних відчуттях розпачу, відчаю, страху невизначеності, безвиході, тощо при втраті власного майна, житла та відчутті неможливості протягом тривалого часу відновити свої порушені права стосовно нього, які не відновлені і на даний час.

Зважаючи на вказане слід вважати доведеним факт спричинення позивачу, внаслідок втрати ним квартири, що перебувала у його власності, його єдиного житла матеріальної та моральної шкоди.

Що стосується визначення розміру моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції розмір такої спричиненої позивачу шкоди визначений вірно з врахуванням ряду згаданих негативних для нього наслідків, періоду, протягом якого такі тривають, неможливості такі негативні наслідки протягом тривалого періоду усунути, тривалий період, протягом якого необхідно відновлювати свої життєві зв'язки, ризик неможливості відновлення таких взагалі, тощо. Крім цього, судом вірно враховано принципи розумності, виваженості і справедливості.

Що стосується розміру матеріальної шкоди, то колегія суддів вважає, що такий визначений судом першої інстанції - невірно та такий розмір, що підлягає відшкодуванню підлягає визначенню у інший спосіб.

Так, як вказувалось вище матеріальна шкода спричинена позивачу полягає у втраті ним його власності та розмір такої слід визначити із врахуванням наявних у матеріалах справи належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують цю вимогу.

Так, як вбачається із матеріалів справи позивач придбав квартиру згідно договору купівлі-продажу від 25.09.2007 року у ОСОБА_9 Придбав таку за 11900 грн.

Вказаний договір не визнаний недійсним, не оспорений та отримання саме такої суми коштів за придбання квартири було погоджено сторонами у самому договорі, який ними обома підписаний та виконаний у повному обсязі.

Однак як вбачається із матеріалів справи, а саме висновку №131/14 судової будівельно-технічної експертизи від 27.06.2014 року (Т.1 а.с. 129-147) вартість згаданої квартири до проведення у ній позивачем ремонтних робіт становила 136880 грн. Інших даних про вартість квартири у матеріалах справи - немає.

Зважаючи на вказане, позивач, втрачаючи право власності на вказану квартиру, втрачає майно на суму 136880 грн. і зважаючи на те, що він вправі пред'явити вимоги до продавця квартири про повернення йому сплачених коштів на суму 11900 грн. втрату решти вартості квартири слід вважати заподіяною йому матеріальною шкодою на суму 124980 грн. 0).

Тобто набувши майно вартістю 136880 грн. він втрачає майно саме такою вартістю і поверненням коштів потрачених ним на придбання такого (11900 грн.) заподіяна йому внаслідок втрати майна шкода не відшкодовується та його майнове право не відновлюється, а тому повинно бути відновлене окремо на згадану суму

Зважаючи на вказане шкодою, заподіяною внаслідок витребування за рішенням суду у позивача квартири слід вважати вартість квартири за мінусом коштів, що були потрачені ним на її придбання та повинні бути відшкодованими продавцем квартири.

Зважаючи на наведене, те, що вказана шкода не є такою, що підлягає відшкодуванню в силу ст. 661 ЦК України, продавцем, як збитки, якими слід вважати кошти сплачені за договором купівлі-продажу, що повинен відшкодувати продавець, а навпаки підлягає стягненню з винної особи.

Що стосується доводів про сплату позивачем за придбання квартири 30 тис. доларів США, то такі жодними належними та допустимими доказами не підтверджуються та навпаки спростовуються тим же згаданим нотаріально посвідченим договором купівлі продажу (Т.1 а.с. 11) за яким за придбання квартири позивачем сплачено 11900 грн.

Крім цього, у випадку передачі ним певній особі (чи ОСОБА_9, чи як стверджує позивач, - ОСОБА_5) інших коштів ніж вказано у договорі він вправі звертатись до суду про повернення таких у випадку якщо вважає, що такі не стосуються даного договору, як переданих чи збережених без достатніх правових підстав; чи з інших правових підстав, в залежності від правовідносин, що виникли між ним і особою, якою такі кошти отримані, оскільки такі кошти згаданого договору купівлі-продажу не стосуються.

Визначивши розмір заподіяної як матеріальної, так і моральної шкоди позивачу внаслідок втрати ним свого майна (квартири) слід визначити особу, якою спричинена така шкода позивачу та підлягає відшкодуванню з врахуванням загальних підстав цивільно-правової відповідальності.

Так підлягає встановленню наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини.

Так, як вбачається із наведеного вище, шкода була спричинена позивачу як матеріальна, так і моральна; крім цього, як вірно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції достовірним є факт протиправності діяння відповідача ОСОБА_2, про що йшлося вище при укладенні договору дарування від 15.09.2004 року у порушення вимог закону, чим підтверджується також і його вина. Крім цього, слід вказати про те, що між протиправним діянням відповідача ОСОБА_2 та заподіяною шкодою позивачу існує причинний зв'язок, оскільки внаслідок саме його протиправних дій (укладення правочину в порушення вимог закону) такий правочин був визнаний недійсним та позивач позбувся належного йому майна (квартири).

Зважаючи на вказане вказана вище матеріальна та моральна шкода підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_2, діями якого така спричинена.

Зважаючи, що судом першої інстанції вирішено стягнути моральну шкоду у вказаному розмірі із ОСОБА_2 на користь позивача, рішення в цій частині слід залишити без змін у іншій же частині, що стосується стягнення матеріальної шкоди таке слід змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача вказаний вище розмір заподіяної матеріальної шкоди.

Вказане відповідатиме обставинам справи та вимогам закону, зокрема: ст.ст. 3, 11-13, 15, 16, 22, 23, 216 ч.2, 1166, 1167 ЦК України.

Що стосується стягненню з відповідача ОСОБА_2 44387 грн. коштів за проведення ним ремонтних робіт, то в цій частині рішення теж відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Так, згідно ч.3 та ч.4 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Враховуючи вказане, а крім цього згаданий висновок №131/14 судової будівельно-технічної експертизи від 27.06.2014 року (Т.1 а.с. 129-147) вартість згаданої квартири до проведення у ній позивачем ремонтних робіт становила 136880 грн. та судом враховано саме вказаний розмір вартості квартири при відшкодуванні матеріальної шкоди позивачу. Однак, після цього (як вбачається із того ж висновку) ним у квартирі було проведено ремонтні роботи на суму 44387 грн. Такі покращення у квартирі відокремлені від неї бути не можуть без завдання їй шкоди, а тому вартість вказаних покращень підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 як власника квартири, право власності якого зареєстроване у встановленому законом порядку та який в силу ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст.ст. 63, 65 СК України при визначенні ОСОБА_6 як другому з колишнього подружжя частки у праві спільної сумісної власності вправі ставити вимогу до неї про стягнення з неї частини вказаних витрат пропорційно до виділеної їй частці.

Зважаючи на вказане рішення суду і у цій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи таке у цій частині слід залишити без змін.

В решті рішення не оспорюється та підлягає залишенню в силі, окрім частини щодо стягнення судових витрат, які підлягають перерозподілу зважаючи на зміну рішення в частині задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди.

Крім цього, слід вказати, що судом першої інстанції здійснено вірні посилання на роз'яснення норм закону, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) школи» та вірно здійснено посилання на ряд рішень Європейського суду з прав людини.

Доводи ж апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими в частині, що стосується стягнення матеріальної шкоди про що йшлося вище.

В решті доводи апеляційної скарги спростовані наведеним.

Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Рішення ж суду в частині задоволення позову про стягнення матеріальної шкоди та стягнення судових витрат слід змінити. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 124980 грн. заподіяних матеріальних збитків та в користь держави 1937,27 грн. судового збору. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року - в частині задоволення позову про стягнення матеріальної шкоди та стягнення судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 124980 грн. заподіяних матеріальних збитків.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 1937,27 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник