АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Барановської Л.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Кутц А.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кученко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Філії Державного підприємства «Антонов» «Серійний завод «Антонов» про незаконне звільнення поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду до Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» з вищевказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати незаконним її звільнення з посади економіста з фінансової роботи з Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов»; визнати незаконною службову записку №070-831 від 29.12.2014; визнати незаконним та скасувати Наказ № 4011/К від 23.02.2015; зобов'язати відповідача скасувати та вважати недійсним запис № 9 про звільнення «за втрату довіри в зв'язку з вчиненням винних дій при обслуговуванні грошових цінностей згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП»; зобов'язати відповідача видати дублікат трудової книжки без внесення запису, визнаного недійсним; зобов'язати відповідача видати наказ, яким поновити позивача на роботі з 23.02.2015 на посаду економіста з фінансових питань; зобов'язати відповідача виплатити на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу, у зв'язку з незаконним звільненням у розмірі 11 943,90 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 8 300 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.06.2015 в задоволенні позову відмовлено.

Справа № 761/6932/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9965/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував того, що при видачі коштів вона не порушувала вимоги Постанови Національного Банку України «Про затвердження положення проведення касових операцій національній валюті в Україні» № 637 від 15.12.2004, в зв'язку з чим у відповідача не було підстав звільняти її саме за п. 2 ст. 41 КЗпП. Посилається, що під час розгляду справи в суді не була доведена її вина у нестачі коштів на підприємстві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідач були наявні підстави для втрати довір'я до позивача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 1984 року була прийнята на роботу до підприємства комплектувальницею 3 розряду та з 2009 обіймала посаду економіста з фінансової роботи в Філії Державного підприємства «Антонов» «Серійний завод «Антонов» (а. с. 9-10, 130, 134). Наказом № 4011/К від 23.02.2015 позивача було звільнено з роботи за втрату довір'я, в зв'язку з вчиненням винних дій при обслуговуванні грошових цінностей згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підставою для звільнення була службова перевірка, внаслідок якої було встановлено, що в період з 01.01.2014 по 12.10.2014 бухгалтером першої категорії ВСКП здійснено безпідставне нарахування відпускних та компенсації за невикористану відпустку працівникам вищезгаданої установи та особам, які раніше працювали на заводі, але вже були звільнені. Усі зазначені виплати проводилися через касу Філії «ДП» «Антонов» та були здійснені позивачем. За результатами перевірки 01.12.2014 складено акт, де зазначено, що загальна сума безпідставно нарахованих відпускних та компенсації за відпустку за 2014 склала 81440,76 грн. Первинні документи, які стали підставою для нарахувань головним бухгалтером надано не було (а. с. 57-58).За період з 01.01.2011 по 31.11.2014 виявлено безпідставне нарахування та виплата відпускних та компенсацій за невикористану відпустку по працівникам ВСКП на суму 263 968,93 грн. Всі нарахування проводились головним бухгалтером ОСОБА_6, виплати через касу заводу здійснювались працівником каси - економістом з фінансової роботи ОСОБА_3 (а. с. 54). Первинні документи, які стали підставою для нарахувань головним бухгалтером, надано не було (а. с. 57-58). З результатами перевірки ОСОБА_3 ознайомлена 26.12.2014 (а. с. 62).

Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи зі змісту вказаної статті, можна виділити три основні складові (умови), за наявності яких працівник може бути звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України:

- певна категорія працівників, тобто, ця стаття застосовується не до всіх працівників, а лише до тих, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності;

- наявність винних дій цієї категорії працівників, при цьому винні дії можуть бути вчинені як умисно, так і з необережності;

- винні дії працівника повинні давати підстави для втрати довіри до нього.

Втрата довір'я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 N 9 роз'яснив, що звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, котрий безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушив правила проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Таким чином, ключовим моментом у визначені, чи відноситься працівник до осіб, які можуть бути звільнені на підставі втрати довір'я до них, є поняття безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 з 2009 обіймала посаду економіста з фінансової роботи в Філії Державного підприємства «Антонов» «Серійний завод «Антонов» (а. с. 9-10, 130, 134) та була особою, яка безпосередньо обслуговує грошові цінності.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що внаслідок неправомірних дій позивача сталася нестача коштів на вищезгаданому підприємстві, що на думку колегії суддів дає усі підстави роботодавцю не довіряти такому працівнику, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вказаного позову є правильними.

За наведених вище обставин колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що при звільненні позивача роботодавець не порушив законних прав та інтересів останнього, колегія суддів вважає висновки суду про відмову у задоволенні і цієї частини позовних вимог також правильними.

Посилання апелянта на те, що при видачі грошей вона не порушувала вимоги Постанови Національного Банку України «Про затвердження положення проведення касових операцій національній валюті в Україні» № 637 від 15.12.2004 року колегія суддів вважає такими , що не спростовують висновків суду.

Відповідно до п. 3.5. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 зазначено, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору.

Аналіз наведеної норми дає можливість зробити висновок про те, що при видачі працівнику коштів касир повинен витребувати у особи документ, який її посвідчує, та візуально впевнитися, що це саме та особа і тільки після цього видавати кошти.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що гроші видавалися в тому числі працівникам, які вже були звільнені з Державного підприємства «Антонов» «Серійний завод «Антонов», тобто, враховуючи порядок допуску на останній, фактично не мали доступу на підприємство, посилання позивача на відсутність в його діях порушення порядку видачі працівникам коштів є таким, що спростовується матеріалами справи.

Також, на думку колегії суддів, необґрунтованим є посилання ОСОБА_3 про те, що при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував, що актами перевірки факту вищезгаданої нестачі від 01.12.2014 та від 16.12.2014 не було встановлено вину позивача, а тому були відсутні підстави для звільнення її самої за цієї статтею КЗпП України.

Відповідно до вимог діючого законодавства звільнення працівника з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) може визнаватися обґрунтованим, якщо працівник, котрий безпосередньо обслуговує грошові цінності, вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Аналіз наведеної норми права дає можливість зробити висновок про те, що за вищезгаданою статтею КЗпП України може бути звільнений працівник, який вчинив будь-які дії, які дають власнику або уповноваженому органу підстави для втрати до нього довір'я.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи свідчать про те, що такі саме дії і вчинила позивач при видачі вищезгаданих грошей, а тому і вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Л.В. Барановська

Н.О.Прокопчук