АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року

26 травня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" про розірвання трудового договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.102).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с.96-98).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.102).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 01.09.2010 року перебувала у трудових відносинах з ДЗ "ДМА МОЗ України" за строковим трудовим договором (термін дії по 31.08.2014р.) на посаді доцента кафедри фтизіатрії.

16.08.2013 року позивач подала до канцелярії ДЗ "ДМА МОЗ України" заяву про звільнення з роботи за власною ініціативою, зазначивши такі причини: переїзд на нове місце проживання; ДЗ "ДМА МОЗ України" не виконує трудовий договір, укладений з працівником.

Датою звільнення позивачка вказала 27.08.2013 року, підставами для звільнення ч.ч.1,3 ст. 38 КЗпП України.

22.08.2013 року ДЗ "ДМА МОЗ України" було відправлено позивачу ОСОБА_2 листа, в якому зазначалося, що її буде звільнено з роботи 30.08.2013 року, тобто через два тижні після подання заяви, що відповідає положенням ч.1 ст. 38 КЗпП України.

30.08.2013 року позивач ОСОБА_2 не з'явилася до відділу кадрів ДЗ "ДМА МОЗ України" за трудовою книжкою.

У зв'язку з чим, наказ про звільнення позивача за власною ініціативою було скасовано на підставі ч.2 ст. 38 КЗпП України.

Наказом ректора ДЗ "ДМА МОЗ України" від 17.10.2013 року №811-0 ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 27.08.2013 року на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпроперовської області від 09.10.2014 року визнано незаконним та необґрунтованим наказ №811-о від 17.10.2013 року про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4.ст. 40 КЗпП України та скасовано його. ОСОБА_2 поновлена на роботі на посаді доцента кафедри фтизіатрії.

Наказом № 576-о від 18.08.2014 року ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади з 31.08.2014 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках.

Відповідно до ст.ст. 3, 221, 231 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

У ст. 232 КЗпП України визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судах і як правило це спори про звільнення, у точу числі і спори про відмову у прийнятті на роботу.

Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичної особи як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про розірвання трудового договору законом не передбачено.

Сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках, і такою компетенцією не наділений суд.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 36, 38 ,39 ,40 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі стосовно преюдиційно встановлених фактів рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №202/38080/13-ц є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки такі факти встановлені не були, що підтверджується копію рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2014 року. Питання про правомірність звільнення за заявою позивачу не було предметом судового розгляду по справі про стягнення моральної шкоди, та суд не міг дати об'єктивну оцінку цій події, оскільки ця подія не була предметом дослідження по вказаній справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: