Справа №473/5453/14-ц 09.02.2015 09.02.2015 09.02.2015
Провадження №22-ц/784/293/15
Провадження 22-ц/784/293/15 Головуючий першої інстанції Ротар М.М.
Категорія 53 Доповідач апеляційної інстанції Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2014 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Орельською Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача Глущик Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позов до Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» (далі - ДП «Вознесенське лісове господарство»), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора ДП «Вознесенське лісове господарство» №66-к від 03 листопада 2014 року про поновлення на роботі в частині зазначення у п.п.3,4 про закріплення за ним майстерської дільниці №1 Прибузького лісництва та покладення обов'язку прийняти дільницю з усіма документами й товарно - матеріальними цінностями у майстра лісу Прибузького лісництва ОСОБА_5 по акту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 15 лютого 2009 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду лісника, а з 15 лютого 2011 року - майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство».

Наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» за №47-к від 21 жовтня 2013 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2014 року вказаний наказ було визнано незаконним, а його поновлено на роботі на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство».

На виконання вищевказаного судового рішення директором лісгоспу був виданий наказ №66 -к від 03 листопада 2014 року про його поновлення на роботі на посаді майстра лісу Прибузького лісництва.

Однак таким наказом, без його згоди, фактично були змінені істотні умови праці та відповідач фактично здійснив переведення його на іншу роботу в іншу місцевість, оскільки до його незаконного звільнення за ним були закріплені майстерські дільниці №4,5, які знаходились на території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, тоді як в оскаржуваному наказі зазначено про закріплення за ним майстерської дільниці №1, яка розташована на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

До того ж вказував, що не має можливості виконувати свої обов'язки на дільниці №1 через те, що проживає в іншій місцевості та відстань до його нового місця роботи складає близько 38 км., а також роботодавець не створив належних умов праці, оскільки відсутні приміщення для обігріву і відпочинку працівників.

Посилаючись на те, що наказ про поновлення на роботі виданий з порушенням власником законодавства про працю, просив позов задовольнити.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням міськрайонним судом норм матеріального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання наказу частково незаконним, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком міськрайонного суду з огляду на наступне.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом процесуальних норм (ст.ст.3,15 ЦПК України) об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.1,2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді трудових спорів судам слід мати на увазі, що ч.3 ст.43 Конституції України використання примусової праці заборонено. У зв'язку з цим не можуть застосовуватись як такі, що суперечать Конституції України, правила ст. ст.32,33,34 КЗпП України, відомчих положень чи статутів про дисципліну тощо, які передбачають можливість тимчасового переведення працівника без його згоди на іншу роботу в порядку дисциплінарного стягнення, у разі виробничої необхідності або простою, а також можливість виконання ним роботи, не передбаченої трудовим договором.

За правилами ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працював на посаді лісника Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство» починаючи з 15 лютого 2009 року.

З 15 лютого 2011 року на підставі наказу №14-к від 15 лютого 2011 року позивач був переведений на посаду майстра лісу цього ж лісництва та за ним було закріплено обхід №4 та №5.

21 жовтня 2013 року за згодою профспілкового комітету наказом директора ДП «Вознесенське лісове господарство» за №47-к ОСОБА_2 був звільнений з даної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2014 року з урахуванням ухвал цього суду від 03 лютого 2014 року, визнано незаконним вказаний наказ №47-к від 21 жовтня 2013 року про звільнення ОСОБА_2 Поновлено останнього на роботі на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство». Стягнуто з лісгоспу на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6 711 грн. 83 коп. та моральну шкоду в сумі 1 300 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 травня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «Вознесенське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ДП «Вознесенське лісове господарство» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3 972 грн. 07 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 458 грн. 80 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

На виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2014 року, 03 листопада 2014 року директором ДП «Вознесенське лісове господарство» був виданий наказ №66-к, зміни до якого були внесені наказом №68-к від 04 листопада 2014 року, згідно якого ОСОБА_2 був поновлений на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство» з 21 жовтня 2013 року.

Відповідно до п.3 наказу за ним була закріплена майстерська дільниця №1 Прибузького лісництва.

Згідно п.4 ОСОБА_2 повинен був прийняти майстерську дільницю №1 Прибузького лісництва, а також всю документацію та товарно - матеріальні цінності у майстра лісу Прибузького лісництва ОСОБА_5 по акту.

З матеріалів справи також слідує, що згідно наказу №196 від 03 листопада 2014 року «Про поділ території лісгоспу на майстерські дільниці», в підпорядкування ДП «Вознесенське лісове господарство» входять декілька лісництв у тому числі і Прибузьке лісництво, територія якого в свою чергу поділена на сім майстерських дільниць.

Згідно штатного розпису працівників ДП «Вознесенське лісове господарство» на 2013 рік, який вводився в дію з 01 січня 2013 року, у Прибузькому лісництві було передбачено 10 посад майстрів лісу.

Відповідно до посадової інструкції майстру лісу, затвердженої 30 серпня 2013 року директором ДП «Вознесенське лісове господарство», майстер лісу призначається на посаду і звільняється з посади наказом директора підприємства за поданням лісничого відповідного лісництва згідно із законодавством України про працю. У своїй діяльності майстер лісу керується чинним законодавством України, наказами і дорученнями директора підприємства, посадовою інструкцією та розпорядженнями лісничого і помічника лісничого.

Як слідує із змісту позовної заяви та виступу позивача в судовому засіданні, останній оспорює наказ про його поновлення на роботі лише в частині зазначення вказівки, яку він вважає помилковою, щодо закріплення за ним майстерської дільниці за №1, оскільки міськрайонний суд, при вирішенні справи про поновлення на роботі, такого висновку у своєму рішенні не робив, і це, на думку позивача, є незаконним приписом, вчиненим самим відповідачем.

Разом з тим, з копії трудової книжки ОСОБА_2, посадової інструкції майстру лісу та виступу представника відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції, що не заперечував і сам позивач, слідує, що роботодавець, коли приймав позивача на конкретну посаду в обов'язковому порядку визначав на свій розсуд і майстерську ділянку, де він буде працювати, про що зазначено в наказі. При цьому, це не було істотною умовою договору та відповідно, зміна дільниці не може вважатись переведенням, яке б потребувало згоди працівника.

Поновивши ОСОБА_2 на роботі на посаді майстра лісу Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство», як визначив міськрайонний суд у своєму рішенні від 22 січня 2014 року, відповідач повністю виконав умови щодо виконання судового рішення, пов'язаного з поновленням позивача на роботі.

Щодо визначення місця роботи працівника, то це є особистою прерогативою роботодавця та державні органи не мають право впливати на це.

До того ж, закріплюючи за позивачем майстерську ділянку №1, відповідачем були дотримані вимоги ст.32 КЗпП України, а саме: його робоче місце було визначено у межах Прибузького лісництва ДП «Вознесенське лісове господарство» зі збереженням посадових обов'язків у межах тієї ж спеціальності, кваліфікації та обов'язків, передбачених посадовою інструкцією.

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу не підлягають задоволенню, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, та особистого тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, порядку виконання судового рішення в частині поновлення на роботі, з яким колегія суддів погодитись не може за вищезазначених підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: