У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки з будинку, визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила припинити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1; виділити їй в натурі 68/100 частки у домоволодінні, виплативши ОСОБА_4 у рахунок компенсації його 11/20 частки у розмірі 8 284 грн; зобов'язати її та ОСОБА_4 виконати розділ інженерних комунікацій; зобов'язати її погодити з місцевими органами виконавчої влади роботи з влаштування кухні та вбиральні; визначити порядок користування земельною ділянкою площею 500 кв. м пропорційно ідеальним часткам у домоволодінні.

На обґрунтування позову зазначала, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 9 квітня 2009 року у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 було визнано право власності на частини домоволодіння АДРЕСА_1 м. Одесі - за ОСОБА_4 у розмірі 3/8 частини, за ОСОБА_3 у розмірі 3/8 частини зазначеного домоволодіння, яке у цілому складається з житлового будинку під літерою «А», загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 37,8 кв. м, вбиральні під літерою «Б», гаража під літерою «В», сараїв під літерами «Г», «Д», цистерни, огорожі і мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 584 кв. м. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2010 року визнано право власності на ј частини домоволодіння, розташованого в м. Одесі в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 за ОСОБА_3 Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 24 грудня 2012 року сторони встановили порядок володіння та користування спірним житловим будинком, враховуючи, що ОСОБА_4 належить 3/8 частини, а ОСОБА_3 5/8 частини вказаного будинку. Однак, згідно із висновком будівельно-технічної експертизи виділення в натурі часток домоволодіння, пропорційно до ідеальних часток співвласників технічно не можливо, при цьому така можливість не виключена з відступом від реальної частки. Таким чином, просила позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_3 у натурі 68/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, загальною інвентаризаційною вартістю 96 541 грн.

Вирішено виплатити ОСОБА_4 у рахунок компенсації 11/200 часток у спірному жилому будинку 8 284 грн з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, що внесені ОСОБА_3 згідно з ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2014 року за квитанцією від 28 березня 2014 року.

Зобов'язано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 для забезпечення автономного функціонування кожної із часток указаного житлового будинку, що виділяються, розділити інженерні комунікації: каналізацію, водопостачання, електропостачання та газопостачання.

Зобов'язано ОСОБА_3 погодити з місцевими органами виконавчої влади роботу із влаштування кухні та вбиральні у частині спірного будинку, що їй виділяється.

Визначено порядок користування земельною ділянкою площею 500 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, м. Одеса виділивши в користування ОСОБА_3 5/8 частки земельної ділянки, площею 312,5 кв. м згідно з другим варіантом порядку користування земельною ділянкою.

Виділено у користування ОСОБА_4 3/8 частки земельної ділянки, площею 187,5 кв. м згідно з другим варіантом порядку користування земельною ділянкою. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи неможливо поділити спірний житловий будинок із збереженням у кожній його частині цільового призначення - приміщення для постійного проживання, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та постановляючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що запропонований експертом другий варіант поділу житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельної ділянки з відступом від ідеальних часток співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з визначенням розміру компенсації і перерахування ідеальних часток, що визначений у висновку судової будівельно - технічної експертизи від 11 грудня 2013 року № 153/2013, не суперечить вимогам закону та відповідає інтересам співвласників спірного домоволодіння. Крім того, позивачем ОСОБА_3 під час розгляду справи було внесено на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти в розмірі 8 284 грн в якості компенсації ОСОБА_4 за його 11/200 частки.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_4 є власником 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 є власником 5/8 частини вказаного будинку.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» (далі - Постанова).

Разом з тим при вирішенні спору про поділ будинку в натурі поза увагою апеляційного суду залишились вимоги закону та роз'яснення, надані судам у пп. 7, 8 Постанови про те, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК України (1963 року) ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі житлового будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради.

У порушення положення ст. 152 Житлового кодексу України суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи при поділі житлового будинку в натурі визначено здійснення ряду переобладнань та перепланувань будинку (зокрема каналізація, водопостачання, електропостачання та газопостачання). У зв'язку із цим слід було витребувати відповідний дозвіл виконавчого комітету місцевої ради та дозволи інших органів.

Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, до будинків і приміщень, та правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають вивченню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання. Разом з тим у порушення вимог ст. ст. 213 - 215, 315 ЦПК України суд вказав, що такі висновки повинні бути отримані після ухвалення рішення суду, що є неправильним, оскільки саме ці висновки повинні давати можливість суду поділити житловий будинок у натурі.

Ураховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, висновок суду про переобладнання та перепланування не можна визнати обґрунтованим, оскільки не виконані вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно з якими суд повинен сприяти особам, які беруть участь у справі, здійсненню їх прав, роз'яснити особам їх права та обов'язки і попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, та у порушення пп. 7, 8 указаної постанови Пленуму не роз'яснив сторонам обов'язок надати суду відповідний дозвіл.

Апеляційний суд розглянув справу з порушенням вимог ст. ст. 212-214,311-316 ЦПК України, а тому ухвалене апеляційним судом рішення не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик