У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Фаловської І.М., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання будинку та за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 (далі - ОСББ № 8) звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на їх балансі перебуває будинок АДРЕСА_1. У квартирі № 132 цього будинку проживає відповідач. Зазначає, що з січня 2004 року по квітень 2013 року відповідач сплачує за житлово-комунальні послуги не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 4 705,58 грн. Ураховуючи викладене, ОСББ № 8 просило задовольнити їх позовні вимоги і стягнути з ОСОБА_3 на їх користь 4 705,58 грн у рахунок сплати заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, 3 456,89 грн у рахунок оплати інфляційних витрат, 845,45 грн у рахунок сплати 3% річних та 229,40 грн у рахунок сплати судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСББ № 8 2 427,12 грн у рахунок сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги та 229,40 коп. у рахунок оплати судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги, що підлягає стягненню з ОСОБА_3, до 1 822,47 грн; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСББ № 8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зменшуючи розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3, і залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з нього інфляційних витрат та трьох процентів річних, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності у 3 роки, тому період нарахування заборгованості становить з квітня 2010 року по квітень 2013 року. Оскільки між ОСББ № 8 і ОСОБА_3 не укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, то відсутні підстави для нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Установлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі ОСББ № 8.

У квартирі № 132 цього будинку проживає ОСОБА_3

Згідно з наданим ОСББ № 8 розрахунком станом на квітень 2014 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2004 року до 01 квітня 2014 року в розмірі 4 705,58 грн (а.с. 11 - 13).

Відповідно до частини першої статті 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Також, відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон) споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 25 Закону управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не може бути підставою для звільнення споживача від оплати фактично наданих послуг у повному обсязі.

Предметом регулювання Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3 Закону).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Разом із тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс 13, яка в силу статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги законів та правову позицію Верховного Суду України уваги не звернув і помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСББ № 8 про стягнення з ОСОБА_3 інфляційних витрат та трьох процентів річних.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Установлено, що в період з грудня 2003 року по квітень 2013 року ОСББ № 8 нараховано борг по сплаті за житлово-комунальні послуги в розмірі 15 904,60 грн. ОСОБА_3 періодично за вказаний період здійснював оплату за житлово-комунальні послуги, загальна сума сплати становила 13 477,48 грн.

Апеляційний суд на ці обставини не зважив, не перевірив пояснення позивача щодо цих обставин, і не з'ясував, чи не свідчать вони про те, що відповідач визнав борг з невиконаного зобов'язання, та чи не є це відповідно до статті 264 ЦК України перериванням позовної давності.

За таких обставин визнати рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим не можна, тому воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку № 8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

І.М. Фаловська

Г.В. Юровська