Справа № 438/1154/14-ц
Номер провадження 2/438/82/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року Бориславський міський суд

Львівської області

в складі головуючого-судді: Посисень Л.М.,

при секретарі: Гадубяк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - приватного підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі.

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 просить поновити її на роботі - на посаді офіціанта в фізичної особи приватного підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Відповідач ОСОБА_3 позову не визнала.

Позивач ОСОБА_2, допитана як свідок, пояснила, що з 02.09.1981 року по 23.06.2014 року вона працювала: -спочатку допоміжним працівником в лікувальному пансіонаті «Запорожець» (наказ №231 віл 26.08.1981 року):

-з 01.09.1999 року в зв'язку із перейменуванням лікувального пансіонату «Запорожець» в ДП «Запорожець» - допоміжним працівником в ДП «Запорожець» (наказ №22 від 13.09.1999 року):

-з 09.07.2001 року в зв'язку із передачею приміщень ДП «Запорожець» в оренду ТЗОВ «Стожари» з подальшим викупом - офіціантом в ТЗОВ «Стожари» (наказ №7 від 09.07.2001 року):

-з 07.06.2007 року в зв'язку із передачею приміщень ТЗОВ «Стожари» в оренду фізичній особі приватному підприємцю ОСОБА_3 офіціантом в фізичної особи приватного підприємця ОСОБА_3 (трудовий договір від 07.06.2007 року).

Тобто, більше 30 років вона безперервно працювала практично на одному і тому ж самому місці роботи і зазначена діяльність, умови праці та оплата її влаштовували, намірів змінити місце роботи у неї ніколи не було.

При цьому, відповідно до п.1 трудового договору від 07.06.2007 року, укладеного між нею та фізичною особою приватним підприємцем ОСОБА_3, зазначений договір є безстроковим.

В той самий час, між нею та орендодавцем - директором ТЗОВ «Стожари» ОСОБА_4 під повним контролем якого знаходиться ФО-ПП ОСОБА_3, виникли неприязні стосунки, в зв'язку з тим, що вона висловлювала пропозиції щодо збільшення заробітної плати і т.п. Після цього ОСОБА_4. через інших працівників передавав, щоб вона більше не виходила на роботу. Під час особистої розмови із ОСОБА_4 останній повідомив, що причин для її звільнення «назбиралось багато» і він більше «не хоче її бачити в ТЗОВ «Стожари». На її конкретне запитання про причини звільнення ОСОБА_4. відповів, що «йому так хочеться».

17.04.2014 року ФО - ПП ОСОБА_3 запропонувала їй підписати якийсь документ, а вона хвилюючись, що це може бути пов'язано із її подальшим звільненням, відмовилась від підпису. 20.06.2014 року ФО - ПП ОСОБА_3, під тим приводом, що зазначений документ підписали усі працівники, все-таки примусила її його підписати. Сама вона має лише середню освіту і не володіє будь-якими знаннями в галузі права, взагалі не розбирається у трудовому законодавстві, нічого не знає про діловодство. Перед підписанням документа вона його оглянула, проте в силу зазначених вище причин нічого із його змісту не зрозуміла. Пригадує лише, що там щось писалось про Центр зайнятості.

Тобто вона не усвідомлювала, що саме підписала 20.06.2014 року.

В подальшому, їй зателефонувала ФО-ПП ОСОБА_3 і повідомила, щоб вона об 09-00 год. 23.06.2014 року прибула в Бориславський міський центр зайнятості, куди запрошено інших працівників. Про причини прибуття ОСОБА_3 їй нічого не сказала.

23.06.2014 року вона відправилась в Бориславський міський центр зайнятості на автомобілі під керуванням свого чоловіка ОСОБА_1 і прибула в призначений час. Після цього її запросили в службовий кабінет працівника центру зайнятості, де знаходилась і ФО-ПП ОСОБА_3 Коли вона зайшла, то ОСОБА_3 сказала, щоб вона розписалась на трудовому договорі, оскільки це ніби-то мають зробити усі працівники, з якими у неї оформлені трудові відносини. Про те, що вона звільнена, ні ОСОБА_3 ні працівник центру зайнятості її не повідомили. В її присутності у бланк трудового договору, чи в інший документ будь-яких записів не вносилось, їй нічого не роз'яснювалось, її згоди ніхто не запитував. Не володіючи необхідними знаннями в галузі права та являючись малоосвіченою, вона проставила свій підпис на бланку трудового договору, оскільки повірила ОСОБА_3, що так само вчинять і інші працівники, що працюють на неї. Зазначений документ їй для ознайомлення перед підписанням наданий не був і зразу ж після цього їй сказали, що вона вільна і попросили вийти в коридор та почекати.

Через деякий час в коридор вийшла ОСОБА_3 і вручила їй трудовий договір від 07.06.2007 року та трудову книжку на її ім»я.

При цьому, вона не ознайомлювалась під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2. затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277) з записом в трудовій книжці про своє звільнення, не проставляла свій підпис про одержання трудової книжки, що є грубим порушенням п.2.5. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мінюстиції, Мінсоцзахисту населення України №58 від 29.07.1993 року.

Зазначенні документи вона забрала і поїхала, оскільки її чоловік ОСОБА_1 спішив. Саме тому в приміщенні Бориславського міського центру зайнятості вона ні з трудовими договором, ні з записами у трудовій книжці не ознайомилась.

Будь-яких обставин, в силу яких вона б могла на той час дізнатись про своє звільнення за згодою сторін, не було, оскільки вона була перекопана, що єдиною такою підставою може бути подання нею відповідної письмової заяви. А вона таку заяву на ім»я ФО-ПП ОСОБА_3 не подавала і наміру подавати не мала.

Після цього в салоні автомобіля її чоловік ОСОБА_1 поцікавився, чому їй видали на руки трудовий договір і трудову книжку і вони почали ознайомлюватись із зазначеними документами та виявили, що у трудовій книжці внесено запис про її звільнення з роботи відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України ( за згодою сторін).

За порадою свого чоловіка вона зразу ж написала і відправила засобом поштового зв»язку заяву на ім»я ФО-ПП ОСОБА_3, у якій просила повідомити її письмово « чому її звільнено за згодою двох сторін, коли вона такої згоди нікому не давала ні усно, ні письмово». Адресу ФО-ПП ОСОБА_3 вона взяла із бланку трудового договору.

Також, 26.06.2014 року вона звернулась (через відділення пошти в смт.Східниця) із письмовим листом до ФО-ПП ОСОБА_3, щоб остання надала їй копію документа, який вона підписала 20.06.2014 року.

Проте, відповіді на зазначені листи вона не одержала по даний час.

При цьому, 24.06.2014 року вона на роботу не вийшла, оскільки ФО-ПП ОСОБА_3 їй це заборонила.

Таким чином, оскільки вона не давала ні усної, ні письмової згоди на припинення трудового договору із ФО-ПП ОСОБА_3, тобто відсутнє взаємне волевиявлення сторін, спрямоване на закінчення трудових правовідносин, а також оскільки відповідно не було досягнуто домовленості про дату звільнення, то її звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України є явно незаконним.

Наведені вище твердження повністю відповідають вимогам закону.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору може бути угода сторін. Слід зазначити що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. №9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У цьому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП. та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону, наприклад статей 38 - 44 КЗпП.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпІІ України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частин 1 статті 36 КЗпП України можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Крім того, її твердження (зокрема те, що вона не давала і не мала намір давати згоди на звільнення і не домовлялась про дату звільнення 23.06.2014 року) можуть підтвердити свідки.

Частиною 1 ст.235 КЗпП України передбачається, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В подальшому після незаконного звільнення стан її здоров'я різко погіршився, у неї часто піднімався артеріальний тиск, паморочилось в голові, вона відчувала сильні головні болі, нудоту, вимушена була приймати сильнодіючі препарати, які викликали сонливість та інші побічні ефекти. Проте, самолікування не дало позитивних результатів і з 22.07.2014 року по 01.08.2014 року включно вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Бориславської ЦМЛ з діагнозом: гіпертонічна хвороба II ступеню, гіпертонічний криз, виражений антено-неврологічний синдром.

Лише 04.08.2014 року вона одержала можливість укласти договір про представництво інтересів та надання правової допомоги адвокатом Крамар Ю.М.

Отже, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору в суд нею було пропущено із поважної причини і у відповідності до ст.234 КЗпП України зазначений строк підлягає поновленню.

Позов просить задоволити.

Представник позивача ОСОБА_2 - Крамар Ю.М. дав пояснення, аналогічні поясненням позивача ОСОБА_2, допитаної як свідка.

Відповідач ОСОБА_3, допитана як свідок, пояснила, що вона є приватним підприємцем, надавала послуги громадського харчування: а саме виконувала роботи по приготуванню їжі за адресою смт. Східниця, вул. Зарічна, 9а.

16 квітня 2014 року їй підприємством «Стожари» скеровано повідомлення про те, що у зв'язку із підвищенням контролю за дотриманням санітарно-гігієнічних умов та якості приготування їжі, підприємство створює бригаду в їдальні та розриває угоду на виконання нею та найманими нею працівниками робіт приготування їжі з 25.06.2014 року.

У зв'язку із розірванням вказаного договору вона була змушена припинити свою діяльність та звільнити працівників. 17 квітня 2014 року вона попередила працівників про розірвання трудових угод з 23.06.2014 року, однак ОСОБА_2 відмовилася підписати повідомлення - попередження про розірвання трудової угоди (копія повідомлення-попередження та акту додається).

Однак, в колективі було досягнуто домовленості про звільнення за угодою сторін, всі працівники виявили бажання звільнитися за угодою сторін, в тому числі і позивачка.

20 червня 2014 року нею було повідомлено працівників під розписку про те, що 23 червня 2014 року працівникам потрібно з'явитися до центру зайнятості м.Борислава для розірвання трудових договорів. Дане повідомлення підписано позивачкою. Цей факт свідчить про те, що між нею, ФО-ПП ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_2 існувала домовленість про розірвання трудового договору за взаємною згодою.

23 червня 2014 року в приміщенні міського Центру зайнятості м. Борислав працівником Бориславського МЦЗ вголос повідомлено про те, що вказаний договір розривається за угодою сторін, було встановлено вільну волю сторін про розірвання трудового договору за угодою сторін, про що зроблено запис в самому договорі та трудовій книжці. Позивач ОСОБА_2 свідомо підписалася в трудовій угоді про розірвання останньої за угодою сторін. В її трудовій книжці було при ній зроблено відмітку про звільнення з робити по угоді сторін.

Жодних претензій чи заперечень ОСОБА_2 не висловлювала.

Твердження позивачки, що вона не поставила свій підпис про одержання трудової книжки немає під собою жодної правової підстави, оскільки згідно інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників п. 2.21-1 «Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов»язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників.

При звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою.

Отже, жодних відміток про отримання трудової книжки згідно вимог чинного законодавства вона проводити не повинна була, оскільки трудова книжка зберігається у працівника.

Жоден нормативний акт не передбачає, що у випадку розірвання трудового договору за угодою сторін працівник повинен писати на ім'я роботодавця заяву про звільнення за угодою сторін. Проставлення підпису в трудовій угоді про звільнення за угодою сторін підтверджує волевиявлення особи про звільнення за угодою сторін. Факт звільнення ОСОБА_2 саме за угодою сторін засвідчує підпис представника Центру зайнятості м. Борислав.

Отже, між нею та ОСОБА_2 досягнуто усної згоди на звільнення за угодою сторін, а згодом, підписуючи розірвання трудової угоди в Міському центрі зайнятості в м. Борислав ОСОБА_2 письмово підтвердила свою згоду на її розірвання трудового договору за угодою сторін.

Крім того, станом на сьогоднішній день, вона не веде підприємницької діяльності, договір між нею та підприємством «Стожари» угоду на виконання нею та найманими нею працівниками робіт з приготування їжі розірвано. В неї відсутня фізична можливість забезпечити працівників роботою.

В позові просить відмовити.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2, допитаної як свідка, пояснення представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6, пояснення відповідача ОСОБА_3, допитаної, як свідка, показання свідків ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з»ясувавши обставини справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

С У Д О М В С Т А Н О В Л Е Н О, що позивач ОСОБА_2 з 02.09.1981 року по 23.06.2014 року працювала спочатку: допоміжним працівником в лікувальному пансіонаті «Запорожець» (наказ №231 віл 26.08.1981 року); з 01.09.1999 року в зв'язку із перейменуванням лікувального пансіонату «Запорожець» в ДП «Запорожець» - допоміжним працівником в ДП «Запорожець» (наказ №22 від 13.09.1999 року); з 09.07.2001 року в зв'язку із передачею приміщень ДП «Запорожець» в оренду ТЗОВ «Стожари» з подальшим викупом - офіціантом в ТЗОВ «Стожари» (наказ №7 від 09.07.2001 року), а з 07.06.2007 року офіціантом в фізичної особи приватного підприємця ОСОБА_3 (трудовий договір від 07.06.2007 року).

16 квітня 2014 року ФО-ПП ОСОБА_3 підприємством «Стожари» скеровано повідомлення про те, що у зв'язку із підвищенням контролю за дотриманням санітарно-гігієнічних умов та якості приготування їжі, підприємство створює власну бригаду в їдальні та розриває угоду на виконання нею та найманими нею працівниками робіт по приготуванню їжі з 25.06.2014 року.

17 квітня 2014 року ФО - ПП ОСОБА_3 попередила найманих нею працівників про розірвання трудових угод з 23.06.2014 року у зв»язку зі зміною виду підприємницької діяльності, однак позивач ОСОБА_2 відмовилася підписати повідомлення - попередження про розірвання трудової угоди.

В колективі було досягнуто домовленості про звільнення за угодою сторін, всі працівники виявили бажання звільнитися за угодою сторін, в тому числі і позивач ОСОБА_3

20 червня 20014 року ФО-ПП ОСОБА_3 повідомила працівників під розписку про те, що 23 червня 2014 року працівникам потрібно з'явитися до Бориславського міського центру зайнятості для розірвання трудових договорів. Дане повідомлення підписано позивачем ОСОБА_2

Зазначені обставини в судовому засіданні підтвердили і свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - наймані ПП-ФО ОСОБА_3 працівники, які як і позивач ОСОБА_2 попереджені 17 квітня 2014 року ФО - ПП ОСОБА_3 про розірвання трудових угод з 23.06.2014 року у зв»язку зі зміною виду підприємницької діяльності, та з якими, як і із позивачем ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про звільнення за угодою сторін, яких як позивача ОСОБА_2 20 червня 20014 року ФО-ПП ОСОБА_3 повідомила під розписку про те, що 23 червня 2014 року їм потрібно з'явитися до Бориславського міського центру зайнятості для розірвання трудових договорів.

23 червня 2014 року в приміщенні Бориславського міського центру зайнятості працівником Бориславського МЦЗ повідомлено позивача ОСОБА_2 про те, що вказаний договір розривається за угодою сторін, було встановлено вільну волю сторін на розірвання трудового договору за угодою сторін, про що зроблено запис в самому договорі та трудовій книжці про розірвання трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) . Позивач ОСОБА_2 засвідчила своїм підписом у трудовому договорі про розірвання останнього за згодою сторін. В її трудовій книжці було при ній зроблено відмітку про звільнення з робити відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України (за згодою сторін).

Встановлені судом вищезазначені обставини свідчать про те, що між ФО-ПП ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 існувала домовленість про розірвання трудового договору за угодою сторін з 23.06.2014 року.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. №9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Тому доводи позивача ОСОБА_2 про те, що вона не давала ні усної, ні письмової згоди на припинення трудового договору із ФО-ПП ОСОБА_3, тобто відсутнє взаємне волевиявлення сторін, спрямоване на закінчення трудових правовідносин, а також оскільки відповідно не було досягнуто домовленості про дату звільнення, то її звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України є явно незаконним, показання свідка ОСОБА_1, про те, що його дружину ОСОБА_2 з роботи звільнив директор підприємства «Стожари», а вона не давала згоди на звільнення, тому що хотіла працювати, не розуміла що підписувала в Бориславському міському центрі зайнятості, показання свідка ОСОБА_7 про те, що зі слів позивача ОСОБА_2 їй відомо, що позивача ОСОБА_2 з роботи звільнили без її відома та згоди, суд не бере до уваги, як підстави, щоб задоволити позов позивача ОСОБА_2

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з»ясувати з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові.

Якщо обставинам, які стали підставою звільнення в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством.

Судом встановлено, що при звільненні позивача ОСОБА_2 з роботи, як у трудовому договорі, так і в трудовій книжці позивача ОСОБА_2 зазначено підставу звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін)

Тому, суд вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення позивача ОСОБА_2 з роботи і привести його у відповідність з чинним п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, та вважати позивача ОСОБА_2 звільненою з роботи з 23 червня 2014 року з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України - угода сторін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, ч.3 ст.209 ЦПК України,

п.1 ч.1 ст.36, ст.ст. 232, 233, 235 КЗпП України,

суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи - приватного підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі - на посаді офіціанта в фізичної особи приватного підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) в і д м о в и т и.

Вважати ОСОБА_2 звільненою з роботи з 23.06.2014 року з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України - угода сторін.

Судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. прийняти на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: