Провадження № 4-с/344/20/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Польської М.В.

при секретарі с/з/ ОСОБА_1,

за участю представника скаржника ОСОБА_2, представника заінтересованої особи ОСОБА_3Я, заінтересованої особи ОСОБА_4,

розглянувши справу за скаргою Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_5, заінтересована особа в.о.начальника ВДВС Калуського міськрайонного управління юстиції та ОСОБА_4, на дії в.о. начальника ВДВС Калуського міськрайонного управління юстиції,

В С Т А Н О В И В:

Міністерство юстиції України в інтересах ОСОБА_5 звернулося до суду із скаргою, яка містить вимоги про визнання неправомірними дій в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_6 при розгляді скарги Міністерства юстиції України на постанову від 20.06.2014 року головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження, скасування постанови від 20.06.2014 року головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження № 42508324 про зобовязання ОСОБА_4 повернути малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на територію Чеської Республіки, до місця його реєстрації за адресою: м. Прага, 10, вул. Францоузька, 154/80, зобовязання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 провести виконавчі дії по виконанню рішення Івано-Франківського міського суду від 02.07.2010 року по справі № 2-1512/2010 у відповідності до вимог ч. 2 ст. 75 та ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаргу обґрунтовано тим, що головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 неправомірно закінчено провадження по виконанню рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2010 року, оскільки рішення не виконане, державним виконавцем не вжито належних заходів відповідно до наданих законом повноважень для його примусового виконання. Скарга, подана в порядку ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» керівнику відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції, розглянута в.о. начальника вказаного відділу ОСОБА_6 в порядку Закону України «Про звернення громадян», а тому розглянута з порушенням законодавства.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22.08.2014 року скаргу задоволено, ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.12.2014р. ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22.08.2014 року скасовано, передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 15.01.2015 року до участі в справі залучено заінтересовану особу ОСОБА_4.

Представник скаржника у судовому засіданні вимоги скарги підтримав із зазначених у ній підстав. ОСОБА_5 у судове засідання не зявився.

Державний виконавець Івасів Я.Я. у судовому засіданні проти задоволення вимог скарги заперечила. Суду пояснила, що її дії при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження були правомірними.

Заінтересована особа ОСОБА_4 вважає скаргу безпідставною, просила в задоволенні вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представника скаржника, ДВС та ОСОБА_4, суд прийшов до висновку про те, що скарга до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що на виконанні у ВДВС Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3, згідно постанови від 13.03.2014 року про відкриття виконавчого провадження (ВП 42508324) перебував виконавчий лист №2-1512/10, виданий 02.07.2010 року про зобовязання ОСОБА_4 повернути малолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 в супроводі батька ОСОБА_5 на територію Чеської Республіки до місця його реєстрації (а.с.130-131). Боржнику надано строк добровільного виконання 7 днів.

В звязку з невиконанням боржником вимог органу ДВС, головним державним виконавцем Івасів Я.Я. вчинено ряд дій: 25.04.2014р. видано розпорядження з вимогою виконання рішення суду до 05.05.2014р., складено Акт від 05.05.2014р. та 12.05.2014р., накладено штраф на боржника постановою від 06.05.2014р. та від 12.05.2014р., подано подання начальнику Калуського МВ УМВС щодо притягнення боржника до кримінальної відповідальності (а.с.132-143).

20.06.2014 року постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 закінчено виконавче провадження за п.11 ч.1 ст.49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.8, 144).

За вимогами п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ст..50 цього ж Закону).

За ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Оскаржуючи дану постанову та надаючи пояснення в судових засіданнях, скаржник зазначає, що державний виконавець не вірно застосував положення частини 3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», яка повинна застосовуватись у тих випадках, коли виконати рішення без участі боржника неможливо. Натомість вважав, що до виконання данного виконавчого листа ВП 42508324, необхідно застосовувати частину 2 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», тобто виконання рішення без участі боржника.

Дані доводи скаржника в цій частині суд вважає необгрунтованими, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2011 року задоволено заяву начальника ВДВС Галицького РУЮ про зміну способу та порядку виконання рішення суду від 02.07.2010 року (а.с.9-13), зобовязано ОСОБА_4 передати дитину ОСОБА_7 батькові ОСОБА_5 в присутності представника служби у справах дітей Галицької РДА для повернення дитини на територію Чеської Республіки до місця його реєстрації. При цьому, судом апеляційної інстанції підтверджено, що дане рішення суду виконується на підставі ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», за якою боржник зобовязаний особисто вчинити певну дію, а тому є рішенням, яке не може бути виконане без участі боржника.

Змінюючи спосіб та порядок виконання рішення суду, вищезазначеною ухвалою, яка набрала законної сили, що підтверджено сторонами, на боржника ОСОБА_4 покладено певний обовязок щодо вчинення дії передачу дитини стягувачу в присутності відповідних органів.

Враховуючи встановлений факт покладання певного обовязку на боржника, дії субєкта оскарження за данною скаргою вірно проведені із застосуванням та з врахуванням саме ч.3 ст.75, а не ч.2 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» як зазначає скаржник.

При цьому, судом також встановлено, що сам стягувач ОСОБА_5, якому мала б передаватися від матері дитина, для виконання рішення суду в період відкриття виконавчого провадження і до закінчення виконавчого провадження (з березня по червень 2014 року) на території України не перебував.

Окрім того, судом також встановлено, що під час дії виконавчого провадження, рішеннями судів вже було змінено місце його проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та визначено місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4. Так, рішенням Галицького районного суду від 09.12.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2014 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи служба у справах дітей Калуської міської ради про визначення місця проживання задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з матір'ю ОСОБА_4 в с.Демешківці Галицького району Івано-Франківської області (а.с.93-102). Судами зазначено, що виняткових обставин, які на даний час б давали підстави змінити місце проживання дитини і розлучити з матірю не встановлено (дитина з липня 2009 рокуперебуває на території України і проживає з матірю). Разом з тим, можливий переїзд до іншої держави та розлука з мамою негативно вплинули б на дитину, особливо зважаючи на вже пережиті ОСОБА_7 емоційні потрясіння, повязані, зокрема із спробою батька у незаконний спосіб вивезти дитину до Чехії, рішення та ухвала судів прийняті виходячи виключно із інтересів дитини, положень міжнародних нормативно-правових актів, де є Україна учасницею. Суди прийшли до обгрунтованого висновку, що повернення дитини до Чеської республіки і розлучення з матір'ю є недоцільним і буде суперечити інтересам самої дитини. На час прийняття вищезгаданих рішення суду та ухвали суду, виконавче провадження за рішенням 2010 року було закрито ще 07.02.2013 року.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 13 Закону України "Про державну виконавчу службу", частиною третьою статті 6, частиною першою статті 12, статтею 82 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про державну виконавчу службу" дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом. Незважаючи на те, що в цій статті не зазначено можливість оскарження рішення державного виконавця, іншими статтями цього Закону та іншими законодавчими актами передбачено можливість оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця.

Так, згідно з частиною третьою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до частини першої статті 12 цього Закону сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

У порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС підлягають розгляду, якщо підлягає виконанню рішення суду загальної юрисдикції, ухвалене відповідно до ЦПК (стаття 383 ЦПК).

Законом України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)", який набрав чинності 09 березня 2011 року, стаття 383 ЦПК викладена в такій редакції: сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно зі статтею 9 згаданого Закону сторони можуть реалізовувати свої права і обов'язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов'язаний вчинити певні дії особисто.

Так, відповідно до статей 1, 5 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про дотримання субєктом оскарження статті 75 ч.3 та пункту 11 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", тому в цій частині вимоги №3,4 скарги не є обґрунтовані.

Що стосується оскарження неправомірності дій в.о.начальника відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_6, при розгляді скарги міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_5 на постанову державного виконавця від 20.06.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 42508324, то слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».

Частиною 1, 6, 7 цієї статті зазначено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до керівництва органів державної виконавчої служби, якщо їх оскарження передбачено цим Законом. Скарга у виконавчому провадженні подається у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (ім'я) стягувача та боржника, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Як вбачається з відповіді № 11603 від 28 липня 2014 року в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_6 (а.с.18-22), звернення Міністерства юстиції України було розглянуто як звернення, а не скарга і надано відповідь.

В обгрунтування вимоги №1 скарги на дії ДВС, що розглядається судом, скаржник Міністерство юстиції України не надало суду саму скаргу (чи її копію) з якої би вбачалось, що вона подана стягувачем по виконавчому провадженню чи представником стягувача з долученням документу на представництво інтересів стягувача, а тому суд приходить до висновку що звернення МЮУ було правомірно розглянуте як звернення, а не як скарга представника стягувача на дії державного виконавця. Інші матеріали на спростування таких висновків суду, до матеріалів справи не надані.

За таких обставин суд вважає, що скарга в цілому по всіх вимогах не є обгрунтованою, та не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, ст.ст. 383-388 ЦПК України, ст.ст.6, 12, п.11 ч.1 49, 50, ч.3 ст.75, 82 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст. 209-210 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_5, заінтересована особа в.о.начальника ВДВС Калуського міськрайонного управління юстиції та ОСОБА_4, на дії в.о. начальника ВДВС Калуського міськрайонного управління юстиції - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Довідка: повний текст ухвали виготовлено 25 лютого 2015 року.

Суддя Польська М.В.