Справа № 466/4/11 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/3967/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю представника апелянта - Ільків С.М.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2015 року оскаржило ПАТ «УкрСиббанк».

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного та всебічного дослідження, згідно норм чинного законодавства, відповідно підлягає скасуванню.

Зазначає, що 09 листопада 2006 року приватним нотаріусом Герилів М.Р. у зв»язку із неналежним виконанням ОСОБА_5 умов Кредитного договору вчинено виконавчий напис на договорі іпотеки від 21 березня 2006 року про звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до довідки ЛКП «Рясне-402» від 21.03.2006 року у вищезазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Банк звертався з листами до відповідачів, відповідно до яких вимагав від останніх протягом одного місяця з дня отримання вимоги, звільнити предмет іпотеки. Зазначені листи відповідачами одержано, однак вимоги позивача ними не виконано.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом неправомірно застосовано ЗУ «Про іпотеку» та ЖК України в редакції 22 вересня 2011 року, що не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а також не заслуговують на увагу висновки суду, що на дані правовідносини поширюється дія ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, не можуть бути взяті до уваги висновки суду, що позивачем не надано суду доказів того, що виконавче провадження, яке відкрите 21 грудня 2006 року з виконання виконавчого напису на даний момент триває. Банком, до позовної заяви долучено копію постанови про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання згаданого виконавчого напису. Дане виконавче провадження не завершене та триває по сьогоднішній день. У суду не було жодних доказів, які би стверджували про факт його завершення у інший спосіб. Банком надано належний та допустимий доказ наявності відкритого виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого напису та не існує інших доказів, що доводить протилежне. Натомість, відповідачами не надано суду жодних доказів нечинності виконавчого напису чи скасування його судом, а самі висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ «УкрСиббанк» задовольнити. Стягнути на користь АТ «УкрСиббанк» судовий збір за подання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Ільків С.М. в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення лише частково відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 21 березня 2006 року між АК1Б «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №169/06Р-231/146, згідно з яким Банк надав ОСОБА_5 кредит в іноземній валюті в розмірі 138 000,00 доларів США, а ОСОБА_5 зобов'язався щомісячно повертати частинами отриманий кредит згідно з Графіком погашення кредиту із датою до остаточного погашення 21 березня 2013 року та сплачувати щомісячно проценти у розмірі 13 % річних.

Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинне відбуватися рівномірними частками по 1643,00 долари США щомісячно, не пізніше п»ятого числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п.1.3.4. Кредитного договору відбувається не пізніше 05-го числа кожного місяця.

З метою забезпечення виконання взятого на себе ОСОБА_5 зобов'язання, між Банком та ОСОБА_6 21 березня 2006 року був укладений Договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б., який у цей же день зареєстрований за №811. За цим договором передбачено право Банку на задоволення своїх вимог за цим договором та за кредитним договором від 21.03.2006р. №169/06 Р - 231/146 у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов'язань - за рахунок предмету іпотеки: належних на праві власності ОСОБА_6 - житлового будинку АДРЕСА_1, що складається з п'яти житлових кімнат, житловою площею 77,9 кв.м та кухні, загальною площею 166,8 кв.м, і земельної ділянки площею 0,0725 га на АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.2.1, 2.2.2 договору іпотеки від 21.03.2006 р., укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення Позичальником зобов'язань за цим договором та кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Також встановлено, що іпотечне майно придбане не за кредитні кошти.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

09 листопада 2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р. за заявою ПАТ «УкрСиббанк» на підставі ст.ст.87-89 Закону України «Про нотаріат» та ст.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 року, вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5361, про звернення стягнення на Предмети іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_6

21 грудня 2006 року відділом примусового виконання рішень державної виконавчої служби Львівської області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 09.11.2006 р.

29 січня 2007 року відділом примусового виконання рішень державної виконавчої служби Львівської області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно із якою накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

02 березня 2007 року відділом примусового виконання рішень державної виконавчої служби Львівської області здійснено опис та арештовано ці предмети іпотеки.

03 грудня 2007 року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта та участі у виконавчому провадженні.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і реєстрацією, виданої директором ЛКП «Рясне-402» від 21.03.2006 року, в будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 та її син ОСОБА_5.

Листами від 27.02.2008 року за № 22-011/429 та №22-011/430 Банк вимагав від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом одного місяця з дня отримання вимоги звільнити предмет іпотеки від всіх мешканців та особистих речей.

Листи-вимоги одержано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 01.03.2008 року, згідно із повідомленнями спецзв'язку про вручення №149 та №150, однак зазначені вимоги Банку відповідачами не виконані.

З матеріалів справи вбачається, що крім виконавчого напису нотаріуса, позивач звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.12.2013 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2014 р., задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь ПАТ «УкрСиббанк» 2 292 425,29грн, заборгованості за кредитним договором від 21.03.2006 р. та звернуто стягнення на предмети іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Вимога про виселення в межах цієї справи не розглядалась.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції від 22.09.2011р.) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За нормами ст. ст. 39 ,40 цього Закону (в редакції від 22.09.2011 р.) та ч.3 ст.109 ЖК України Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 109 ЖК України (зі змінами від 22.09.2011р.) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщння), яке є предметом іпотеки, у зв»язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іптечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Така правова позицію зазначена у рішення Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що в цій частині рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином, кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв»язок у їх сукупності, та на підставі встановлених судом обставин справи. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції в цій частині правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, тому рішення в цій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що на дані правовідносини поширюється Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", і вважає з необхідне виключити з мотивувальної частини рішення такі посилання, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що крім виконавчого напису нотаріуса, позивач звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.12.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2014р., задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь ПАТ «УкрСиббанк» 2 292 425,29грн, заборгованості за кредитним договором від 21.03.2006р. та звернуто стягнення на предмети іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", суд першої не звернув уваги на те, що державним виконавцем ВГІВР УДВС ГУЮ у Львівській області 05.02.2014 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м.Львова № 2-52/11 від 07.04.2014 року. Згідно листа ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 08.04.2015р. державним виконавцем здійснюються заходи щодо перевірки наявності обставин, визначених Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від З червня 2014 року, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Отже, в матеріалах справи наявні докази того, що рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно вже набрало законної сили і знаходиться на виконанні, вимоги даного Закону вже застосовуються виконавчою службою в процесі виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і застосування їх судом при розгляді справи про виселення з цього ж іпотечного майна є зайвим. Тому посилання на таке з мотивувальної частини рішення слід виключити.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення лише частково відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, неповно з»ясовано обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень. Висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що полягає у помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для змінити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2015 року.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.п.1,3 308, 309 ч.1 п.п.3,4, ч.2, 313, 314 ч.1 п.1, ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2015 року змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення покликання як на підставу відмови у задоволенні позову про виселення на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І

Монастирецький Д.І.