Справа № 534/1313/15-ц
Провадження2/534/628/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року Комсомольський міський суд Полтавської області ОСОБА_1 ОСОБА_2
в складі: головуючої судді при секретарі
з участюсторін: представника позивача відповідача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Комсомольську цивільну справу за позовом Вищого професійного гірничого училища м. Комсомольська до ОСОБА_4 про виселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до Вищого професійного гірничого училища м. Комсомольська про визнання права проживання у спірному житловому приміщенні,

в с т а н о в и в :

В червні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_4 із спірного житлового приміщення кім. 404 в будинку № 10 по вул. Космонавтів в м. Комсомольську та стягнути з відповідача судові витрати, повязані з оплатою судового збору.

Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні обґрунтовуються посиланням на те, що відповідач, який проживав у спірному житловому приміщенні в якості тимчасового мешканця, на разі, після закінчення строку дії договору, у відповідності до умов якого кімната була передана йому в тимчасове користування, займає спірне житлове приміщення без достатньої правової підстави, з огляду на що має бути виселений звідти без надання іншого житлового приміщення.

Відповідач позов не визнав, звернувшись до суду із зустрічною позовною заявою (а.с. 32-34) про визнання за ним права на проживання у спірному житловому приміщенні з мотивів порушення позивачем положень ст.822 ЦК України, всупереч вимогам якої він не був в установленому Законом порядку попереджений про закінчення строку дії договору не пізніше ніж за три місяці, а отже договір вважається пролонгованим на 2015 рік, що дає йому право протягом згаданого терміну користуватися спірним жилим приміщенням у відповідності до умов укладеного договору.

В судовому засіданні кожна із сторін наполягала на задоволенні власних вимог з підстав, наведених у позові.

Дослідивши представлені у справі докази, суд встановив наступне:

Вище професійне гірниче училище м. Комсомольська /далі по тексту: училище/ згідно із Статутом (а.с. 57-83) є підпорядкованим міністерству освіти і науки державним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних професій та спеціальностей. До основних повноважень і напрямів діяльності училища належить навчально-виробнича, навчально-виховна, навчально-методична, фінансово-господарська та виробничо-комерційна діяльність (а.с. 58). Училище є юридичною особою і має право укладати цивільно-правові угоди (а.с. 60). У відповідності до п.7 Уставу порядок фінансування та матеріально-технічного забезпечення училища визначаються Бюджетним Кодексом України, ЗУ «Про освіту», «Про професійно-технічну освіту», «Про загальну середню освіту», іншими нормативними актами України. Додатковими джерелами фінансування училища Статут (п.7.4) визначає доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання в установленому законом порядку та кошти, що отримані училищем за надання платних послуг, перелік яких затверджено постановою КМУ від 27.08.2010 року № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами і закладами системи освіти».

Училище має гуртожиток загальною площею 3344,9 кв.м., що знаходиться за адресою: 39800 Полтавська область, м. Комсомольськ, вул. Космонавтів, 10, належить до обєктів державної власності, закріплене Міністерством освіти і науки за вищим професійним училищем і перебуває у оперативному управлінні училища (а.с. 75). Функції управління майном, закріпленим за вищим училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює міністерство освіти і науки.

19 квітня 2010 року між позивачем, в особі директора училища ОСОБА_6, що діяв у відповідності до делегованих йому Уставом /п.6.2/ повноважень / а.с. 31-32/ та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір (а.с. 5-6), за умовами якого ОСОБА_4 у тимчасове користування було передане житлове приміщення кімната № 404 в гуртожитку училища по вул. Космонавтів, 10. Пунктом 5.3 укладеного Договору сторони передбачили, що «якщо жодна зі Сторін до закінчення строку дії Договору не заявить про намір припинити дію цього Договору, цей Договір автоматично продовжується на кожен наступний рік.

Згадані відносини, за поясненням сторони позивача, що не заперечувалось також відповідачем, тривали між училищем та ОСОБА_4 майже чотири роки до грудня 2014 року - моменту, коли адміністрацією училища в звязку із збільшенням кількості учнів (а.с. 84-92) було ініційоване питання про припинення дій договорів із тимчасовими мешканцями, яким свого часу кімнати надавались для тимчасового проживання. Останній договір про надання в користування кім. № 404 був укладений з ОСОБА_4 терміном на чотири місяці на період з 01 січня 2015 року до 30 квітня 2015 року включно (а.с. 11-12).

Допитаний з цього приводу в якості свідка директор училища ОСОБА_7, що діяв від імені учбового закладу під час укладення останнього договору з відповідачем, показав суду, що за узгодженням із відповідачем, на прохання останнього, а також з мотивів елементарного співчуття, враховуючи, що дія договору закінчується взимку, сторони, згідно із показаннями ОСОБА_7, дійшли згоди про те, що відповідач до середини квітня 2015 року закінчення опалювального сезону, знайде житло і добровільно звільнить кімнату. Проте, кімната так і не була ним звільнена в обумовлений договором строк, а чисельні спроби адміністрації попередити відповідача про необхідність звільнення кімнати, не були реалізовані з причини ухилення відповідача від раніше зумовлених зустрічей, неможливістю вручення йому письмового повідомлення через розїздний характер роботи, та категоричною відмовою жінки, з якою він проживає однією сімєю, і яка займає сусідню кімнату в гуртожитку, отримати повідомлення для нього згадана обставина була підтверджена в суді комендантом гуртожитку - ОСОБА_8.

Водночас, заперечуючи проти позову, відповідач, посилаючись на положення ст.ст.109, 116 ЖК України (а.с. 101-102), зазначив про відсутність підстав для виселення, як вони передбачені ст.132 ЖК України і як наслідок, неможливості виселення з цих підстав, та відсутністю належного повідомлення про намір припинити дію договору, термін якого закінчився 30.04.2015 року, що дає йому право стверджувати про пролонгацію дії згаданого договору, а відтак і його права на зайняття спірного житлового приміщення.

Судом встановлено, і не заперечується жодною із сторін, що відповідач, не перебуваючи в трудових відносинах з училищем, вселився у спірну кімнату на підставі договору, а отже застосування до спірних відносин положень Глави 4 розділу ІІІ ЖК України /як на тому наполягає відповідач/, і яка регламентує порядок надання та користування жилими приміщеннями в гуртожитках є неможливим, оскільки у відповідності до положень ст.ст.128,129 ЖК України єдиною підставою для вселення в гуртожиток /що давало би можливість для застосування згаданої Глави/ є ордер.

Спірні правовідносини також не регулюють положення ЦК України /зокрема ст. 822, /на яку у своїй позовній заяві посилається ОСОБА_4І./, оскільки спірне житлове приміщення належить до державної власності, що у відповідності до положень ч.3 ст.822 ЦК України унеможливлює застосування положень ЦК України до спірних правовідносин.

Отже, субєктний склад учасників, статус спірного житла та умови, за яких відповідач отримав в користування кімнату в гуртожитку, дають суду всі підстави наголосити на тому, що спірні відносини між сторонами регулюються положеннями Глави 2 розділу ІІІ ЖК України, яка регламентує порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, і зокрема положеннями ст.ст.98,99 ЖК України, які визначають правовий статус тимчасових мешканців.

В цьому контексті доцільно підкреслити, що відповідно до пункту 53 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року, а також відповідно до пункту 74 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), викладених у листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року, випливає, що норми глави 2 розділу III ЖК, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, можуть застосовуватись до житлових відносин у приватному житловому фонді у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту.

ВСУ зазначає, що для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї; якщо вони зареєстровані за іншою адресою - вони вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім'ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в ухвалі від 16 червня 2006 року про відмову у відкритті касаційного провадження, в якій суд касаційної інстанції погодився із судовими рішеннями про задоволення позову про виселення й виходив із того, що відповідач, який уселений до жилого приміщення на підставі договору між підприємствами про компенсаційні витрати по утриманню житлового фонду, дія якого закінчилася, підлягає виселенню на підставі ст.ст. 98, 99 ЖК УРСР.

Отже, виходячи з того, що ОСОБА_4, який до теперішнього часу значиться зареєстрованим в іншому місті (а.с. 37), в 2010 році вселився у спірну кімнату на підставі договору про передачу житла в тимчасове користування, суд має всі підстави стверджувати, що в кімнаті гуртожитку він тимчасово проживав та проживає на теперішній час лише на умовах, установлених ст.ст. 98,99 ЖК України, без набуття права на жиле приміщення, а отже, підлягає виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника відповідно до положень ч. 3 ст. 98 ЖК.

Питання про судові витрати по справі вирішено судом у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 98, 99 ЖК України, ст.ст.11, 213,215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позовні вимоги Вищого професійного гірничого училища м. Комсомольська задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_4 з кімнати № 404 по вул. Космонавтів, 10 в м. Комсомольську без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

На користь Вищого професійного гірничого училища м. Комсомольська стягнути з ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

Судове рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з часу його проголошення.

Суддя підпис ОСОБА_1

Згідно з оригіналом:

Суддя Т.В.Окунь