Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2956/15 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Є.У. № 335/6109/14-ц Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Трофимової Д.А.,

Дзярука М.П.,

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 25.04.2007 року між Банком та ОСОБА_7 було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/02-2/246, в межах якої був укладений кредитний договір № 010/02-2/246/1 від 25.04.2007 року, за яким Банк надав ОСОБА_7 кредитні кошти у сумі 800 000 доларів США, а позичальник зобов'язався в порядку, передбаченому умовами генеральної кредитної угоди та кредитного договору, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитним коштами в розмірі 12 % річних, а у разі прострочення платежів основного боргу та процентів, також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

У забезпечення виконання позичальником ОСОБА_7 зобов'язань за Генеральною кредитною угодою, між Банком та фізичними особами укладені Договори поруки, а саме: з ОСОБА_5 укладено договір поруки № 010/02-2/246/4 від 25.04.2007 року; з ОСОБА_6 - договір поруки № 010/02-2/246/2 від 25.04.2007 року; з ОСОБА_7 - договір поруки № 10/02-2/246/3 від 25.04.2007 року.

Позивальник ОСОБА_7 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 662 170,97 доларів США.

Протягом часу розгляду справи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, зазначав, що станом на 30.05.2014р. заборгованість за кредитним договором становить: заборгованість за тілом кредиту - 662 170,97 доларів США, заборгованість за несплаченими відсотками - 193 317,62 доларів США, пеня за несплачені відсотки - 4 448,73 доларів США, пеня за непогашення кредиту - 5 157,30 доларів США.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 010/02-2/246 від 25.04.2007 року, Кредитним договором № 010/02-2/246/1 від 25.04.2007 року у вищевказаній сумі та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 567 758,07 доларів США та судовий збір в розмірі 3 654 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_7 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подали апеляційні скарги, в яких, кожен окремо, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили: ОСОБА_7 - рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7; ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що договори поруки № 010/02-2/246/4, № 010/02-2/246/2 та № 010/02-2/246/3 від 25.04.2007 року не є забезпеченням виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_7, які виникли на підставі кредитного договору № 010/02-2/246, отже, позовні вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволенню не підлягають. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що з позичальника ОСОБА_7 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в межах строку позовної давності, починаючі з платежу, що припадає на 23.06.2011 року та складає в загальній сумі 562 744,74 дол. США.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, за змістом ст.ст. 1054, 1050 ч. 2 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За нормами ст.ст. 526, 611, 623, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 553 та ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

За правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25.04.2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_7 було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/02-2/246, в межах якої був укладений кредитний договір № 010/02-2/246/1 від 25.04.2007 року, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 800 000 доларів США строком до 24.04.2017р. (включно) зі сплатою 12 % річних. Позичальник зобов'язався в порядку, передбаченому умовами генеральної кредитної угоди та кредитного договору, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитним коштами, а у разі прострочення платежів основного боргу та процентів, також пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період існування заборгованості за кожен день прострочення (п. 10.2 договору). Заборгованість за кредитом погашається позичальником у відповідності до Графіка погашення кредитної заборгованості (невід'ємний додаток № 1 до цього договору) щомісяця у формі ануїтетного платежу, починаючи з першого місяця користування кредитом (п.п. 6.1 договору) (а.с. 4-6, 7-9, 10-11).

Відповідно до умов кредитного договору Банком СПД ОСОБА_7 25 квітня 2007 року були перераховані кредитні кошти у розмірі 800 000 доларів США (а.с. 126).

Забезпеченням виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором є договори поруки, що укладені 25.04.2007 року між Банком та ОСОБА_5 - договір поруки № 010/02-2/246/4, між Банком та з ОСОБА_6 - договір поруки № 010/02-2/246/2, між Банком та ОСОБА_7 - договір поруки № 10/02-2/246/3 (а.с. 12, 13, 14).

За умовами договорів поруки, які аналогічні за своїм змістом (п. 1.2.), поручителі беруть на себе зобов'язання відповідати перед кредитором по борговим зобов'язанням ОСОБА_7, які виникають з умов Генеральної кредитної угоди № 010/02-2/246 від 25 квітня 2007 року, а саме, повернути кредит в розмірі 5 217 000 грн., сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку та виконати інші умови Генеральної кредитної угоди та кредитних договорів в повному обсязі. Поручителі несуть солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржники, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, комісійної винагороди, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (п. 2.1).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 31.05.2011р. звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута затверджено. Підприємницьку діяльність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 припинено (а.с. 76).

Далі, з матеріалів справи вбачається, що Банком була направлена вимога про погашення заборгованості за кредитним договором № 12-20/06-131 від 22.09.2009р. позичальнику ОСОБА_7 та поручителям ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Банк вимагав погасити заборгованість за кредитним договором № 010/02-2/246/1 від 25.04.2007 року станом на 14.09.2009р. в загальній сумі 730 958,43 доларів США (а.с. 15, 16).

Отже, зміст вимоги Банку від 22.09.2009р. дає підстави для висновку, що Банк, набувши право вимагати дострокового повернення всього кредиту за умовами кредитного договору, змінив строк виконання позичальником основного зобов'язання.

Вимог до поручителів протягом шести місяців з дня настання строку повернення всього кредиту Банк не заявив. До суду з позовом до поручителів Банк звернувся лише 30 травня 2014 року (а.с. 21).

Отже, Банк звернувся до суду з позовом до поручителів вже після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Оскільки строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов'язання поруки, то право кредитора і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються.

У зв'язку з цим, зобов'язання поручителів за договорами поруки, що укладені 25.04.2007 року між Банком та ОСОБА_5 - договір поруки № 010/02-2/246/4, між Банком та з ОСОБА_6 - договір поруки № 010/02-2/246/2, між Банком та ОСОБА_7 - договір поруки № 10/02-2/246/3 припинились відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що Банк, як кредитор, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до умов кредитного договору, не пред'явив вимоги до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виконання ними зобов'язань поручителів. Отже, вимоги Банку про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

Далі, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 30.05.2014р., що вбачається зі штемпеля на поштовому конверті (а.с. 21).

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Представником відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_9 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до винесення судом рішення.

Отже, є підстави для застосування строків позовної давності.

Враховуючи, що вимоги про стягнення заборгованості станом на 30.05.2014р. були заявлені позивачем в той же день - 30.05.2014р., у відповідності до наданого апеляційному суду розрахунку заборгованості у межах загальної позовної давності за період з 30.05.2011р. по 30.05.2014р. з ОСОБА_7 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" належить стягнути заборгованість: за кредитом - 639 221,77 доларів США, відсотками - 238 816,95 доларів США, у межах спеціальної позовної давності за період з 30.05.2013р. по 30.05.2014р. пеню в розмірі 4 764,92 доларів США, а всього - 882 803,64 доларів США.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про помилкову відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з підстав того, що договори поруки № 010/02-2/246/4, № 010/02-2/246/2 та № 010/02-2/246/3 від 25.04.2007 року не є забезпеченням виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_7, які виникли на підставі кредитного договору № 010/02-2/246, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Як зазначалося вище, кредитний договір № 010/02-2/246/1 від 25.04.2007 року було укладено в межах Генеральної кредитної угоди № 010/02-2/246.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" пред'явив позов до суду після спливу строку позовної давності щодо вимог по всім зобов'язанням позичальника спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, за умовами кредитного договору від 25.04.2007 року кредитор надав позичальнику кредит строком до 24.04.2017р. (включно), а позивач звернувся до суду з позовом 30.05.2014р.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з ОСОБА_7 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 5 481 грн. (3 654 грн. + 1 827 грн.).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду на підставі ст.ст. 307, 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 882 803,64 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в загальній сумі 5 481 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: