Справа № 226/6360/12 Провадження № 22-ц/772/1049/2015Головуючий в суді першої інстанції Ковганич С. В.
Категорія 44 Доповідач Чуприна В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі :

Головуючого : Чуприни В.О.

Суддів : Оніщука В.В., Медвецького С.К.

При секретарі : Богацькій О.М.

За участю : позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та представника по довіреності ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 січня 2015 року, встановила:

У вересні 2012 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1. На даний момент в зазначеній квартирі без правових підстав проживає стороння людина - відповідач, яку позивач у захист свого права власника та усунення перешкод в користуванні власним майном, просила примусово виселити.

Заявою від 16.09.2014 р. ОСОБА_2, зазначивши третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі Тульчинського районного сектору, подала уточнену позовну заяву, в якій просила: розірвати договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, укладений 23.10.2010 р. в усній формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6; виселити з даної квартири ОСОБА_3 та інших сторонніх осіб (зокрема її сина та співмешканця) без надання іншого житла; усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття ОСОБА_7 і ОСОБА_5 з реєстраційного обліку в цьому житловому приміщенні.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.01.2015 р. роз'єднано в самостійне провадження вимоги позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення з вимогами ОСОБА_2 про розірвання договору найму, укладеного в усній формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.01.2015 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення задоволений, зокрема виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3, інших сторонніх осіб (її співмешканця та повнолітнього сина) з квартири АДРЕСА_2, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 107,30 грн.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.02.2015 р. заяву представника ОСОБА_4 відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.01.2015 р. у цивільній справі № 226/6360/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без іншого житлового приміщення залишено без задоволення.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на те, що заочне рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, не враховано тих обставин, що договір купівлі-продажу спірної квартири, в якій вона і сестра ОСОБА_5 з сім'ями проживають до теперішнього часу та зареєстровані, укладений 23.10.2010 р. між її сестрою ОСОБА_5 та ОСОБА_2, носив формальний та удаваний характер та вчинений з метою приховання договору позики. У зв'язку з наведеним просила: 1) скасувати рішення про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення і ухвалити нове по суті даної апеляційної скарги; 2) визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.10.2010 р., посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 і зареєстрованого в реєстрі за №104062, - удаваним; 3) угоду, вчинену 23.10.2010 р. з приводу купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, визнати договором іпотеки.

У письмовому запереченні позивач ОСОБА_2 зазначила щодо безпідставності доводів скарги, в тому числі стосовно визнання договору купівлі-продажу спірної квартири удаваним та визнання договором іпотеки, у зв'язку з чим просить відмовити у цих позовних вимогах і залишити заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.01.2015 р. без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, під час ухвалення якого суд не вирішив передбачених ст. 214 ЦПК України обов'язкових для з'ясування питань, зокрема: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не можна вважати повністю законним і правильним.

Так, судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 23.10.2010 р., укладеному в нотаріальному порядку, ОСОБА_5 продала за 29011 грн., а ОСОБА_2 купила квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.6).

З матеріалів справи убачається, що 01.06.2012 р. КП «Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на вищезазначену квартиру (а.с.8).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.03.2014 р. у справі № 148/5663/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06.06.2014 р., в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна удаваним та визнання договору купівлі продажу договором іпотеки - відмовлено.

25.09.2014 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.03.2014 р. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06.2014 р. у вищевказаній справі за позовом ОСОБА_5

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області ОСОБА_3 з 23.10.2006 р. зареєстрована за місцем проживання у АДРЕСА_4 (а.с.14).

Пославшись лише на аналіз норми ст. 64 ЖК України стосовно неможливості віднесення відповідача ОСОБА_3, а також її чоловіка та повнолітнього сина до членів сім'ї попереднього власника квартир - ОСОБА_5, правовідносини цих осіб суд помилково визначив із договору найму жилого приміщення (ст. 158 ЖК України), фактичних даних щодо укладення якого матеріали справи не містять.

Натомість, в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 пояснила про те, що вселилась у спірну трикімнатну квартиру разом із сином ОСОБА_9 в серпні 2003 р. у якості члена сім'ї власника - сестри ОСОБА_5, де й проживає по теперішній час та не має іншого житла.

Стосовно проживання ОСОБА_3 у квартирі з підстав родинних стосунків йдеться й у рішенні суду, прийнятого у згаданій справі за № 148/5663/13-ц.

Не можна погодитись також із тим, що у вирішення виниклого спору судом застосовані норми Глави 2 Розділу ІІІ ЖК України, які регулюють відносини з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, в тому числі й стосовно ст. 116 ч. 3 ЖК України про виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 р. під час розгляду справи № 6-158цс14 висловлена обов'язкова для судів правова позиція про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Тобто, у даній конкретній справі виселення відповідача ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення ґрунтується втратою права користування у зв'язку із припиненням права власності на квартиру ОСОБА_5

Рішення в його частині щодо виселення інших сторонніх осіб - співмешканця відповідача ОСОБА_3 та її повнолітнього сина не може залишатись в силі, так як ці особи не ідентифіковані, обставини їх проживання в спірній квартирі судом не з'ясовувались та відповідачами у справі вони не залучались.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відтак, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таку ж позицію підтримує Верховний Суд України (п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Разом з тим, доводи апеляційної скарги стосовно удаваного характеру договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.10.2010 р. та визнання цієї угоди договором іпотеки, які за своєю змістовною суттю є фактично позовними вимогами, залишаються поза увагою, оскільки завданням суду апеляційної інстанції є перевірка законності та обґрунтованості рішень суду як вищестоящим судом, а не розгляд справи по суті заявлених вимог.

Крім того, зачепленим питанням щодо укладення договору купівлі-продажу вже була дана правова оцінка рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.03.2014 р. у справі № 148/5663/13-ц та з огляду правил ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені цим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються у даній конкретній справі, у якій беруть участь ті самі особи.

Таким чином, внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення і неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, ухвалене у справі рішення, з підстав ст. 309 ЦПК України, підлягає частковому скасуванню, а позовна вимога ОСОБА_10 частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 січня 2015 року частково скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 про виселення з квартири ОСОБА_3 та інших сторонніх осіб, зокрема її сина та співмешканця, без надання іншого житла - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

У решті позовної вимоги ОСОБА_2 у задоволенні відмовити.

В іншій частині щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 107,30 грн. судових витрат заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 січня 2015 року - залишити без зміни. Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) В.О. Чуприна

Судді: (підпис) В.В. Оніщук

(підпис) С.К. Медвецький