Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/160/15 Головуючий у 1-й інстанції Салтан Л.Г.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Крилової О.В.,

Суддів Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики , -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики, який неодноразово уточнював.

В обґрунтування позову зазначав, що 03.04.2005 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір безпроцентної позики, за яким остання отримала грошові кошти в розмірі 3800 доларів США, що еквівалентно 20145 грн., про що надала розписку. Вказані кошти відповідач зобов'язалась повернути до продажу будинку №96 по вул. Каховській.

ОСОБА_4 повернула лише 3300 доларів США, тобто частково виконала боргове зобов'язання, що підтверджується розпискою.

01 серпня 2005 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в розмірі 1500 доларів США.

На його письмову вимогу повернути борг за договорами позики, відповідач не відреагувала.

Вважає, що відповідач повинна сплатити проценти за користування коштами за період з 01.08.2005 року по 29.09.2014 року в розмірі 190153,42 грн.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 03.04.2005 року в розмірі 6325,90 грн.; заборгованість за договором позики від 01.08.2005 року в розмірі 19365 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 190153,42 грн.; витрати на правову допомогу в сумі 2830,80 грн. та судовий збір в розмірі 2123,23 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 03.04.2005 року у розмірі 6325,90 грн.; за договором позики від 01.08.2005 року у розмірі 19365 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 63305 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1040,66грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині відмови позовних вимог, ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 проценти за користування чужими грошовими коштами за договором позики в сумі 190153,42 грн.; витрати на правову допомогу в сумі 4230,80 грн.; судовий збір в сумі 2524,03 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на його користь витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 800 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачкою не виконані зобов"язання щодо повернення боргу в повному обсязі є підстави для задоволення позову про стягнення суми заборгованості, а також процентів за користування позикою в межах строку позовної давності.

Не погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він відповідає встановленим обставинам у справі та положенням закону.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, а відповідно до вимог статті 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами 03 квітня 2005р. було укладено безпроцентний договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 3 300 дол. США, а остання зобов'язалася повернути вказану суму до продажу будинку по вул. Каховській,96. Даний факт підтверджується розпискою (а.с. 10). За даною розпискою відповідачем було повернуто суму боргу на загальну суму 2 800 дол. США, залишок 500 дол. США, що по курсу НБУ складає 6 325,90 грн.

01.08.2005р. між сторонами був укладений ще один договір позики, оформлений розпискою на суму 1 500 дол. США без визначення строку повернення. У лютому 2014р. позивач офіційно звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми боргу. До теперішнього часу борг по зазначеній розписці не повернутий. Сума боргу по курсу НБУ складає 19 365,00 грн.

Ст. ст. 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки відповідачем не виконано зобов'язання за укладеними між сторонами договорами позики та не повернуто взяті у борг кошти, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення боргу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у зв'язку з тим, що договір позики від 01.08.2005р. не визначений як безпроцентний, з відповідача слід стягнути відсотки за користування коштами в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 63 305,00 грн.

Судом першої інстанції було визначено період, за який слід стягнути заборгованість за договором позики від 01.08.2005р. - з 01.04.2011 року по 29.09.2014 року, з урахуванням положень ст. ст. 256-261 ЦК України в межах строку позовної давності.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про відсутність підстав для застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення процентів, колегією суддів відхиляються, виходячи зі слідуючого. Проценти за користування грошима були розраховані позивачем як такі, що підлягають сплаті щомісячно. Відповідачем жодного разу проценти не були сплачені. Таким чином, позивач дізнався про своє порушене право на отримання процентів, починаючи зі слідуючого місяця після надання коштів, тобто з 01.09.2005р. Оскільки позивач звернувся до суду лише 31.03.2014р., до вимог про стягнення процентів правомірно було застосовано строк давності, про застосування якого була заявлено відповідачем та стягнута сума за останні три роки.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_4 на його користь заборгованості на загальну суму 88 995,97 грн.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_3 в частині відмови суду у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу, колегією суддів встановлено наступне.

Виходячи з вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

У частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, ч. 2 цієї ж статті встановлено, що особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Також положеннями ч.1 ст.40 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.

Повноваження представника в суді передбачені статтею 44 ЦПК України.

Таким чином, представник і особа, яка надає правову допомогу, є різними учасниками цивільного процесу та наділені різним обсягом процесуальних прав.

Аналіз даних норм права дає підстави стверджувати, що положеннями п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України передбачені витрати на правову допомогу, пов'язані саме з наданням правової допомоги, а не з представництвом інтересів в суді представником.

Оскільки ОСОБА_5 виступав у справі як представник і ухвалою суду не був допущений в якості особи, яка має право на надання правової допомоги, суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що нею повністю погашено заборгованість по договорам позики, домовленості щодо сплати процентів між сторонами не було колегією суддів відхиляються, оскільки такі доводи не підтверджені жодним належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України.

Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: