Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/606/15 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Водоканал» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до КП «Водоканал» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, який в ході судового розгляду уточнював.

У позові зазначав, що він з 12.10.2009 року працював в КП «Водоканал». Наказом №1371/к від 13.08.2014 року його було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, з тих підстав, що перебуваючи на посаді інженера (геодезиста) служби енерго- та водопостачання, він 15.04.2013 року за власним бажанням тимчасово був переведений на посаду інженера - конструктора проектно-конструкторського бюро на період відпустки ОСОБА_4 по догляду за дитиною до трьох років. В заяві позивача та в наказі не вказувалось, що безстроковий трудовий договір є припиненим, відповідний строковий договір не укладався. У зв'язку із виходом ОСОБА_4 із відпустки по догляду за дитиною, позивача було звільнено. Про існування такого наказу позивач не знав, з його змістом не був ознайомлений, продовжував працювати.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 13.08.2014 року №1371/к про його звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді інженера-геодезиста служби енерго- та водопостачання відповідача, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 8782,43 грн. та моральну шкоду 2000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. ОСОБА_3 вважає своє звільнення незаконним, оскільки спочатку він приймався на роботу на умовах безстрокового трудового договору, але 15.04.2013 року, за його заявою, був тимчасово переведен на іншу посаду інженера-конструктора проектно-конструкторського бюро на строк відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4 Посилаючись на те, що після виходу працівника з відпустки по догляду за дитиною працівника, відповідач повинен був повернути ОСОБА_3 на посаду інженера (геодезиста) служби енерго- та водопостачання, яку він обіймав до переводу на посаду інженера - конструктора проектно-конструкторського бюро.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що за ініціативою позивача було змінено умови трудового договору з безстрокового, що був укладений на невизначений строк, на строковий трудовий договір з визначеним строком. В даному випадку на час перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Судом встановлено, що згідно наказу №1078/к від 09.10.2009 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем на посаді інженера-геодезиста на умовах безстрокового трудового договору (а.с.5).

16 квітня 2013 року, згідно наказу №1054/к, за заявою позивача, він був переведений на іншу роботу - інженера-конструктора проектно-конструкторського бюро на строк відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5, а саме до 21.04.2014року (а.с.6).

Наказом №573/к від 10 квітня 2014 року, за заявою позивача (а.с.62), його знов було переведено на тимчасово вільну посаду інженера-конструктора проектно-конструкторського бюро на строк відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6 до 12.08.2014 року (а.с.63).

13 серпня 2014 року на підставі наказу № 1371/к позивача було звільнено з роботи по закінченню строку трудового договору, у зв'язку з виходом з відпустки ОСОБА_6, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору (а.с.8). Цього ж дня ОСОБА_6 стала до роботи.

Відповідно до приписів ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства.

Згідно ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві допускається тільки за згодою працівника.

За частиною 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Таким чином, аналіз ст. ст. 21, 23, 32 КЗпП дає підстави зробити висновок, що переведення на іншу роботу по своїй суті є укладенням нового трудового договору.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною).

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не укладався строковий трудовий договір спростовуються матеріалами справи, а саме двома наказами відповідача про переведення позивача на іншу роботу за згодою позивача (а.с.6, 63).

Твердження апелянта про відсутність відповідних записів у трудовій книжці позивача про повторний перевід позивача на посаду інженера-конструктора проектно-конструкторського бюро на строк відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6 до 12.08.2014 року, не впливає на його легітимність за наявності відповідної заяви ОСОБА_3 про такий перевід (а.с.62) та відповідного наказу відповідача (а.с.63).

До того ж, колегія суддів зважує на пояснення представника відповідача про мотиви позивача на переведення на іншу роботу. Так, у квітні 2013 року ОСОБА_3 пройшов медичний огляд, за висновками якого йому були встановлені певні обмеження здатності по виконанню роботи інженера-геодезиста, а саме, без робіт на висоті та із скороченим робочим днем (а.с.64).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в достатній мірі не зважив на те, що оскільки позивача начебто звільнено з підстав закінчення строкового договору укладеного з 22.04.2014 року по 12.08.2014 року лише 13.08.2014 року, не впливають на правильність вирішення справи, з огляду на те, що відповідний наказ про переведення позивача на строк з 22.04.2014 року по 12.08.2014 року передбачає граничну дату включеною до строку договору. Тому звільнення позивача 13.08.2014 року не суперечить приписам трудового законодавства і не свідчить про продовження трудових відносин між сторонами.

Судом вмотивовано не прийнято до уваги наказ про відпустку за власний рахунок позивача (а.с.10), як доказ продовження між сторонами трудових відносин. Висновок суду про те, що вказаний наказ не відповідає вимогам закону, не оформлений у встановленому порядку, а саме, не містить підпису безпосереднього керівника підприємства, відсутній відповідний номер ґрунтується на дослідженні змісту цього наказу та на допиті свідка ОСОБА_7 - керівника структурного підрозділу де працював позивач. Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовує.

Твердження представника апелянта в судовому засіданні про те, що акт про відмову від ознайомлення ОСОБА_3 з наказом про його звільнення складено 14.08.2014 року спростовується змістом вказаного акту від 13.08.2014 року (а.с.34).

Виходячи із вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, були предметом судового розгляду і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: