Справа № 372/648/14-ц Головуючий у І інстанції Мора О.М.
Провадження № 22-ц/780/47/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 1 12.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю та його поділ ,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який в подальшому уточнила і просила визнати спільною сумісною власністю будинок АДРЕСА_2, загальною площею 254,5 кв.м. та поділити його між сторонами, виділивши їй у власність (в натурі) 1/46 частин будинку, що відповідає 57,0 кв.м., а саме: кімнату 1-3 площею 4,5 кв. м., кімнату 1-4 площею 17, 9 кв.м, кімнату 1-5 площею 6,3 кв. м., кімнату 1-6 площею 5,4 кв. м., кімнату 1-7 площею 22,9 кв. м. та ганок до входу в будинок з західної сторони будівлі відповідно до технічного паспорту на вказаний будинок. ОСОБА_1 виділити у власність 2/56 частин будинку, що відповідає 197,5 кв. м. загальної площі, а саме: кімнату 1-1 площею 4,7 кв. м, кімнату 1-2 площею 24,0 кв. м., кімнату 1-8 площею 42,7 кв. м, кімнату 1-9 площею 1,6 кв. м., кімнату 1-10 площею 31,8 кв. м., кімнату 1-11 площею 24,0 кв. м, кімнату 1-12 площею 20,2 кв. м., кімнату 1-13 площею 13,6 кв. м., кімнату 1-14 площею 20,0 кв. м., кімнату 1-15 площею 8,4 кв. м. відповідно до технічного паспорту на вказаний будинок. Також позивач просила припинити право відповідача на частку у спільному майні на 57,0 кв.м.

Позивач посилалася на те, що рішенням Української міської ради їй було надано для садівництва в АДРЕСА_2, площею 0,1130 га. Вказану земельну ділянку вона приватизувала на своє ім'я і використовувала її за призначенням та мала намір на ній звести садовий будинок. Придбавши за власні кошти деякі будівельні матеріали, вона розпочала будівництво будинку, заклала фундамент з бетонних блоків та залила бетон.

Вона вирішила продати належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і за виручені кошти звести будинок на два входи, а саме одну частину для себе, іншу для дочки ОСОБА_1 У 2006 році вона прийняла рішення подарувати ОСОБА_1 земельну ділянку в садовому товаристві «Ватра», на якій звела будинок та виготовити документи на будинок на її ім'я.

Позивач зазначала, що вона сама, за власні кошти, виготовила технічну документацію на будинок на ім'я дочки, а також документацію на електро та газопостачання та підключила електрику та газ до будинку. Розподіл власності будинку на дві частини підтверджується планом забудови садового будинку. З 2001 року по 2007 рік вона зводила будинок за власні кошти, а з 2007 по квітень 2009 року внутрішні роботи та частину будинку дочки їй вже допомагали робити дочка та її чоловік. У 2011 році вона замовила та виготовила технічну документацію в Бюро технічної інвентаризації на будинок з метою отримання свідоцтва про право власності на спільно зведений будинок. Також технічну документацію виготовляла на прізвище доньки у зв'язку з упередженням подальшої тяганини з переоформленням документів. Всі виготовлені технічні документи вона передала своїй доньці ОСОБА_1, яка в подальшому 24 грудня 2012 року без її відома, ввівши в оману, незаконно та безпідставно набула права власності, тобто отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок в цілому, не отримавши від неї письмової згоди, тим самим не надавши їй змоги володіти її часткою у будинку.

Просила задовольнити її вимоги у судовому порядку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_2, загальною площею 254,5 кв. м. та поділено його між сторонами. Виділено ОСОБА_2 у власність (в натурі): 1/46 частин будинку, що відповідає 57,0 кв.м, а саме: кімнату 1-3 площею 4,5 кв.м.; кімнату 1-4 площею 17,9 кв.м; кімнату 1-5 площею 6,3 кв.м; кімнату 1-6 площею 5,4 кв.м.; кімнату 1-7 площею 22,9 кв.м. та ганок із західної сторони будівлі відповідно до технічного паспорту на вказаний будинок; відповідачу ОСОБА_1: 2/56 частин будинку, що відповідає 197,5 кв.м., а саме: кімнату 1-1 площею 4, 7 кв.м.; кімнату 1-2 площею 24,0 кв.м.; кімнату 1-8 площею 42, 7 кв.м.; кімнату 1-9 площею 1, 6 кв.м.; кімнату 1-10 площею 31, 8 кв.м.; кімнату 1-11 площею 24, 0 кв.м.; кімнату 1-12 площею 20, 2 кв.м.; кімнату 1-13 площею 13,6 кв.м.; кімнату1-14 площею 20, 0 кв.м.; кімнату 1-15 площею 8,4 кв.м., відповідно до технічного паспорту на будинок. Припинено право відповідача, ОСОБА_1, на частку у спільному майні садовому будинку № 33, який розташований в адміністративних межах Української міської ради в садовому товаристві «Ватра» у с. Рудки Обухівського району Київської області на 57, 0 кв.м. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Ухвалою Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 19 червня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судове рішення вищезазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка активно приймала участь у будівництві спірного садового будинку, у зв'язку з чим будинок АДРЕСА_3 може бути визнаний спільною сумісною власністю та розподілений між Позивачем та Відповідачем.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22 грудня 2012 року на підставі рішення виконкому Української міської ради від 29 листопада 2012 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності садовий будинок АДРЕСА_2 (а. с. 64-65).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовувала свій позов тим, що вона приймала участь у будівництві спірного будинку; він зведений спільно з відповідачем ОСОБА_1 на дві частини з двома окремими входами, будівельні та внутрішні роботи в ньому проводилися кожною із сторін окремо, на що в період з 2001 року до 2012 рік нею були витрачені власні кошти в розмірі 384299 грн. 20 коп., тому вважала, що даний садовий будинок є спільною сумісною власністю сторін і вона має право на 1/46 частин цього будинку.

Встановивши, що позивач активно приймала участь у будівництві спірного садового будинку, суд першої інстанції дійшов висновку, що він є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу, з урахуванням положень ст. ст. 355, 368, 372 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно п. 5 договору дарування земельної ділянки від 25.07.2005 року під час його укладення дарувальник ОСОБА_2 заявляла, що відчужувана земельна ділянка вільна від будь-яких будівель та споруд, з чим погоджується обдаровувана ОСОБА_1 (а. с. 60). Тобто,колегія вважає, що станом на день укладення договору дарування 25.07.2005 року земельна ділянка була вільна від будь-яких будівель та споруд,

Встановлено, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 0,113 га для ведення садівництва, розташованої на території Української міської ради, садове товариство "Ватра" згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 14 липня 2006 року на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 липня 2005 року (а. с. 60 -63).

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22.12.2012 року на підставі рішення виконкому Української міської ради від 29.11.2012 року, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності садовий будинок АДРЕСА_2. (а. с. 64-65).

Право спільної сумісної власності регулюється статтею 368 ЦК України, за правилами частини першої якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 175 Сімейного кодексу України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог ст. 3 СК України - членами сім'ї складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи також вбачається, що крім показів свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили доводи позивача інших доказів, крім наданих копій накладних, чеків, рахунків на будівельні матеріали (а.с.14-41), справа не містить, доводів, що сторони є членами сім'ї в розумінні ст. 3 СК України та спірне майно, відповідно набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів.

Разом з тим, діяльність позивача (дарування саме всієї земельної ділянки, а не її частки) не свідчить про намір створити спільну власність на спірне майно.

Що стосується участі в будівництві та наданих позивачем доказів в цій частині, ця обставина не дає підставу для задоволення позовних вимог, а може бути підставою для відшкодування понесених витрат.

Враховуючи викладене та вирішуючи питання про поділ між сторонами спірного садового будинку та виділяючи позивачці 1/46 частину будинку, а відповідачці 2/56 частин будинку, місцевий суд не з'ясував з яких саме джерел надходження коштів будувався спірний садовий будинок, ступеня та розміру участі кожного із сторін в будівництві спірного будинку та яку частку така участь склала у вартості спірного майна на час спорудження.

Також, припиняючи право власності відповідачки на частку у спірному майні, місцевий суд не звернув уваги на те, що спірний садовий будинок належить на праві приватної власності відповідачці, а позивачка просила визнати його спільною сумісною, а не частковою власністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд не з'ясував характер правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам відповідно до вимог ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України та задоволив позов визнавши не тільки права спільної сумісної власності на спірний садовий будинок, а і розділив його в натурі по часткам на які вказував позивач.

Оскільки суд першої інстанції вищезазначеного не врахував та вирішив спір з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.п. 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову.

На підставі наведеного та керуючись статтями 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю та його поділ - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: