АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/519/2015 Головуючий в І інстанції Скригун В.В.
Категорія 5 Доповідач: Лісова Г.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року лютого місяця 16 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Лісової Г.Є.
Суддів:Семиженка Г.В.
Бугрика В.В.
При секретарі:Яковенку В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 12 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И Л А:

22.05.2014 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те. що їй на праві власності належить жилий будинок розташований по АДРЕСА_1, в якому проживають також син з дружиною, тобто відповідачі в справі.

Останніми роками син створив неможливі умови для проживання в будинку, погрожує, виганяє з будинку внаслідок чого вона змушена з 2013 року проживати в онуки ОСОБА_8, яка орендує житло. ЇЇ будинок газифікований, є санвузол, вона ж змушена проживати в чужому будинку, який не має навіть належного опалення. Звернення до сільської ради, правоохоронних органів не дало належних результатів. Вважає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Просила визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_9 просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала з підстав викладених у ній, просить рішення суду скасувати як незаконне та необґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_6, та його представник ОСОБА_10, а також ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали, просять її відхилити як безпідставну.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі постійно проживають в спірному будинку, користуються цим житлом і мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_5 є власником житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного радгоспом «Партизан» з ОСОБА_5 18.12.1991 року (а.с.15-17).

Відповідач ОСОБА_6, син позивачки, постійно проживає з матір'ю як член її сім'ї, та з її дозволу вселив в будинок у 1999 році свою дружину - ОСОБА_7.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідачі постійно проживають у спірному будинку як члени сім»ї власника та за її згодою, не вибували із жилого будинку на інше постійне місце проживання та не порушують права позивачки щодо володіння, користування і розпорядження майном, а отже не втратили право користування спірним будинком.

Доводи позивачки про те, що відповідачі вигнали її з будинку не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки було встановлено, що позивачка з 2013 року не проживає в будинку, так як проживає зі своєї волі з онукою ОСОБА_8, в якої є мала дитина.

ОСОБА_5 визнала в суді апеляційної інстанції, що причиною визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком є її бажання продати будинок, а виручені за нього кошти поділити з сином. При цьому вона не заперечує, що іншого житла її син, який з дитинства проживає у цьому будинку, та його дружина не мають.

Оскільки члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням і таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням відсутні та відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Позивачка в позовній заяві посилалася також на те, що відповідачі порушують її право на вільне розпорядження та користування будинком, а тому згідно зі ст. 391 ЦК України вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, при цьому обрала спосіб захисту свого права визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1, що регулюється положеннями ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України.

Доводи позивачки про те, що відповідачі роблять неможливим для неї проживання в одному будинку, не можуть бути підставою для задоволення позову, як такі, що не були предметом та підставою заявлених вимог та для з'ясування яких необхідно доводити в чому полягають порушення та чи до відповідачів застосовувалися заходи, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 23.06.2010 року державним нотаріусом Каланчацької районної державної нотаріальної контори видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку земельної ділянки площею 9,58 га розташованої на території Каланчацької селищної ради після смерті батька ОСОБА_11. Як пояснив відповідач та його представник житловий будинок також належить до спадкової маси, проте свідоцтво про право на спадщину він ще не одержав за браком коштів необхідних для оформлення спадщини.

Отже рішення судом постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді