Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1374/14-ц
Провадження № 2/499/23/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"14" вересня 2015 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука О.О., учасника цивільного процесу секретаря судового засідання Кирилової С.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, вселення та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2014 року представник позивача ОСОБА_1 (далі представник позивача), звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (далі відповідачі), про виселення, вселення та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 листопада 2010 року між позивачем та ОСОБА_8 був укладений договір дарування (далі договір дарування) відповідно до якого позивач отримала у подарунок житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами 51 в селищі Іванівка по вулиці 30 років Перемоги Іванівського району Одеської області (далі будинок). Після укладення договору дарування в будинку залишилися проживати відповідачі, які вимоги позивача про виселення ігнорують, чим спричиняють позивачу незручності та моральну шкоду в розмірі 22000 тисячі гривень.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 20 серпня 2015 року здійснено заміну відповідачів ОСОБА_6 на ОСОБА_4, ОСОБА_7 на ОСОБА_5, у звязку зі зміною ними прізвища.

Позивач пояснила, що у 2010 році придбати будинок запропонував її син ОСОБА_9, який фактично здійснював юридичне супроводження оформлення договору дарування. Про обставини наявності боргових зобовязань відповідача ОСОБА_3 перед її сином, заключення договору дарування з метою забезпечення виконання зобовязання, та фактичне проживання у будинку відповідачів, на час укладення договору дарування, обізнана не була й до будинку не вселялась.

В подальшому позивач та її представник, належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилися, направили до суду заяву в якій просили розглядати справу без їх участі.

Відповідачі пояснили, що заперечують проти задоволення позовних вимог виходячи з позиції зазначеної у запереченні посилаючись на укладення договору дарування з метою приховати фактично укладений інший договір (а.с. 98-103).

В подальшому відповідачі в судове засідання не зявилися, направили до суду заяви, в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог та розглядати справу без їх участі.

Сторонам в ухвалі про прийняття справи до провадження від 05 березня 2015 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 80-81).

Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами.

Рішенням виконавчого комітету Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 14 вересня 1993 року №7 затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію будинку, та вирішено оформити свідоцтво право власності на будинок ОСОБА_2 (а.с. 120).

Відповідно архівної копії рішення 16-ої сесії Іванівської селищної ради народних депутатів ХХІ скликання від 25 березня 1994 року ОСОБА_2 було передано безкоштовно в приватну власність раніше надану в постійне користування земельну ділянку в селищі Іванівка по вул. 30 років Перемоги, загальною площею 0,08 га. (а.с. 118).

09 квітня 2003 року було укладено договір купівлі продажу будинку відповідно до якого ОСОБА_10 продав будинок ОСОБА_8 (а.с. 109).

16 листопада 2010 року ОСОБА_8 за договором дарування подарував будинок позивачу (а.с. 6).

За мировою угодою від 19 листопада 2012 року укладеною між ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_8 сторони домовилися про повернення ОСОБА_8 грошової суми у розмірі 36000 доларів США, а відповідачі залишаються проживати в будинку(а.с. 119).

29 січня 2015 року представник позивача звернувся Іванівського РВ ГУМВС України в одеській області з заявою про встановлення осіб, які проживають в будинку (а.с.67).

З довідки від 30 березня 2015 року, домової книги вбачається, що в будинку фактично проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_15 (а.с.112-117, 122).

Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( ч.1 ст. 15 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( ч.3, 5 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ч.1 ст. 233 ЦК України).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1 ст. 235 ЦК України).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст. 405 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів та вселення до будинку позивача суд виходив з такого.

Сторони не заперечували, що фактично укладення договорів купівлі-продажу, дарування будинку здійснювалось з метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_3 зобовязань по договору позики.

З системного аналізу наведених в рішенні норм вбачається, що сторони за участі інших заінтересованих осіб фактично вчинили дії з виконання умов договору позики, що привело до правових наслідків свідомого укладення заінтересованими особами, з певною метою, документального оформлення договору дарування, але насправді між ними встановлювались, інші правовідносини, які підпадають під наслідки укладання удаваного договору.

Таким чином, спір між сторонами має бути врегульований за правовідносинами, фактично укладеного договору позики, що зумовлює неможливість задоволення позову за таких фактичних обставин.

Зазначена правова позиція підтверджується розясненнями в абзаці 4 п.5, абзаці 1п. 23, абзаці 1 п. 25, абзаці 1 п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» де пленум розяснив, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Судам необхідно враховувати, що в силу частини другої статті 215 ЦК норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. У зв'язку з цим суди повинні відмовляти у визнанні мирових угод у справах щодо визнання нікчемності правочинів та застосування наслідків як таких, що суперечать закону (частина п'ята статті 175 ЦПК).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 22000 гривеньсуд виходив з такого.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167, 1205 ЦК України слід констатувати, що судом не встановлені фактичні дані порушення законних прав позивача з приводу володіння та користування будинком, що призвело до моральних страждань, необхідності звертатися до суду за захистом своїх прав, втрат нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Однак, позивач розмір заподіяної на її думку моральної шкоди в розмірі 22000 гривень, не обґрунтувала, не вказавши з чого складається саме такий розмір за кожною наведеною позивачем обставиною, якими доказами це підтверджується.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пунктах 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Вирішуючи справу керуючись процесуальними нормами суд виходив з такого.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.10 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, в межах позовних вимог та на підставі поданих ними доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із житлових, земельних сімейних, трудових відносин ( п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України) .

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч.2 ст.60 ЦПК України).

Аналізуючи зібрані у справі докази, кожен окремо та всі в сукупності, матеріальні та процесуальні норми суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, вселення та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційної скарги.

СуддяОСОБА_16