У х в а л а

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» (далі - ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що з 1985 року до

2008 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який за період із березня 2003 до листопада 2008 року не проводив індексацію заробітної плати.

Індексація заробітної плати з компенсацією була виплачена за її заявою лише у лютому 2014 року, у зв'язку з чим ОСОБА_3 просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 229 493 грн 92 коп., 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 609 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача 3 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 150 грн на відшкодування моральної шкоди та 250 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2014 року змінити та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала у відповідача з 11 вересня 1985 року до 28 листопада 2008 року, за вказаний період їй нараховувалася та виплачувалася заробітна плата.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із заявою про виплату їй сум недоотриманої індексації і компенсації заробітної плати, згідно з якою їй було виплачено відповідачем заборгованість з індексації з компенсацією за період з березня 2003 року до липня 2006 року в сумі 1 070 грн 60 коп., з відрахуванням податків та обов'язкових платежів ОСОБА_3 фактично отримала 877 грн 25 коп.

Отже, заяву ОСОБА_3 було задоволено частково, а саме зменшено

період, за який стягнуто індексацію з компенсацією, унаслідок чого між сторонами має місце спір щодо періоду нарахування суми індексації заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в

ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі

ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачу дійсно не були виплачені усі належні при звільненні суми, зокрема індексація та компенсації заробітної плати, однак заява ОСОБА_3 про стягнення невиплачених сум індексації та компенсації заробітної плати була задоволена частково. Виходячи із наведеного, суд, керуючись ст. 117 КЗпП України, зменшив розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову й правильно врахували істотність суми порівняно із середнім заробітком, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 24 жовтня 2011 року № 6-39цс11 та від 20 листопада

2013 року № 6-60цс13, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені ОСОБА_3 у касаційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати

у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук