Справа № 724/2300/14-ц
Провадження № 2/724/140/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року Хотинський районний суду Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Руснака А.І.

при секретарі: Трофа М.В.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хотин Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

16.12.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, відповідно до якого просить суд визнати недійсним договір дарування від 15 липня 2004 року, який укладений в Хотинській державній нотаріальній конторі між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що 15 липня 2004 року між нею та ОСОБА_3, який є її сином і ОСОБА_4, яка є її невісткою, був укладений договір дарування квартири в рівних частках кожному, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та яка належить їй на праві власності. Як зазначила позивачка, вищезазначений договір дарування порушує її права та інтереси, спрямований на позбавлення її права на належне їй житло, та не відповідає її внутрішній волі, про що вона дізналася в жовтні місяці 2014 року.

Звертає увагу суду на те, що на момент укладення договору відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, і тому вона помилково вважала, що вони як обдаровані в подальшому будуть діяти відповідно до ст.744 ЦК України, де за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом.

Вказує на те, що укладаючи договір дарування № 1341 від 15.07.2004 року належної їй квартири вона помилково вважала, що зазначений договір є тотожним із договором довічного утримання та не усвідомлювала якими є наслідки укладання такого договору. Вказує, що 17.11.2014 року Хотинським районним судом Чернівецької області було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Вважає, що так як шлюб між її сином та невісткою розпався, та вже немає надії на його відновлення, адже колишня невістка ОСОБА_4 на день винесення рішення про розірвання шлюбу вже перебувала в іншому шлюбі, тому вона не очікуючи про настання таких негативних наслідків для неї, оскільки не могла їх передбачити, адже при настанні таких наслідків укладення оскаржуваного правочину, вона би ніколи не погодилася укласти вказаний правочин та свідомо позбавити себе власного майна.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Вказує, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, серії ЕЕМ № 668785 від 10.12.2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію вищевказаного майна відповідачами в справі відсутні. Тобто обдаровані не скористались своїм правом на реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Одночасно повідомляє, що на запит адвоката ОСОБА_6, який діяв в її інтересах згідно договору про надання правової допомоги від 26.11.2014 року Хотинське комунальне районне бюро технічної інвентаризації надало лист № 286 від 27.11.2014 року, в якому зазначено, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1, згідно свідоцтва про право власності від 31 січня 1995 року, виданого Хотинським сільськогосподарським технікумом згідно наказу № 5-К від 23 січня 1995 року.

В подальшому реєстрація квартири АДРЕСА_3 за іншими особами в Хотинському КРБТІ не проводилась.

Виходячи із вище викладеного вважає, що власником квартири АДРЕСА_4. м. Хотин і надалі являється вона, однак не може користуватися своїм правом, так як у даній квартирі проживає її колишня невістка ОСОБА_4 з новим чоловіком. Договір дарування № 1341 від 15 липня 2004 року знаходиться теж за вказаною адресою, а ні вона, а ні її син, тобто відповідач ОСОБА_3 не мають доступу ні до документів, ні до помешкання. У зв'язку із цим вона не може надати суду копію оскаржуваного договору дарування.

Таким чином, підтримуючи вищевикладене, позивачка просить визнати договір дарування № 1341 від 15 липня 2004 року недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Також пояснила, що їй не роз'яснювали наслідки договору дарування в нотаріальній конторі.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовну заяву позивачки та просив задовольнити її в повному обсязі. Також пояснив суду, що його довірителька ОСОБА_1 вважала, що дарує квартиру сім'ї, і вважала, що буде доглянута в старості, але сім'я розпалась. Також вказав, що на момент звернення до суду ОСОБА_1 є власницею квартири. Надав суду довідку з нотаріальної контори, в якій зазначено, що нотаріус відмовилась визнавати договір недійсним, а рекомендувала звернутися до суду та вирішувати даний спір лише в судовому порядку. Також вказав, що відповідачка ОСОБА_4 в даний час проживає в квартирі, яку їй було подаровано. Пояснив, що договір не відповідає волі позивачки, бо вона вважала, що це є договір по догляду. Вказує, що договір був написаний під примусом. Просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, посилаючись на ст. 215 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги визнає. Також пояснив суду, що відповідачка ОСОБА_4 змусила його вмовити маму подарувати квартиру. Тому він вмовив маму написати договір дарування. Сказав, що якщо не буде цього договору дарування, то відповідачка ОСОБА_4 розведеться з ним. Також вказав, що при укладенні договору дарування позивачка ОСОБА_1 була здорова. В позивачки ОСОБА_1 є своє помешкання.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснила, що позивачка сама вирішила їм подарувати квартиру. Ультиматумів не ставила, вказує, що вона жила в квартирі з двома дітьми. При укладенні договору дарування, нотаріусом було все роз'яснено з приводу укладання даного договору, але вона не зареєструвала право власності на квартиру, оскільки в неї не було на це грошей, так як відповідач не працював ніде і нічого не заробляв, а позивачка ОСОБА_1 їм не допомагала. Нотаріус роз'яснював правові наслідки договору дарування. Договір укладала позивачка добровільно. Стверджує, що в них із відповідачем ОСОБА_3 був повноцінний шлюб, і вони не мали наміру розлучатись. Питання про розлучення виникло лише в 2014 році за ініціативою відповідача ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав думку відповідачки ОСОБА_4 та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Також просив застосувати строки позовної давності.

Свідок державний нотаріус Хотинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7. в судовому засіданні пояснив, що він дійсно посвідчував договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. При укладенні цього договору дарування він роз'яснював правові наслідки договору дарування. Розірвати даний договір дарування можна за спільною згодою сторін.

Вислухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 15 липня 2004 року між позивачем ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та яка належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, договір був посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за реєстровим номером 1341(а.с.60).

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_3, ОСОБА_4 безоплатно у власність вищевказану квартиру у рівних частках кожному по ? частці.

Згідно витягу з реєстру № 30718177 від 10.12.2014 року, параметри запиту реєстрації майна на ім'я ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні (а.с.4).

Згідно ст. 202 п. 1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 п. 1, 2, 3, 4, 5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із змісту позовної заяви даний договір дарування позивач оспорює з тих підстав, що укладаючи договір дарування № 1341 від 15.07.2004 року належної їй квартири вона помилково вважала, що зазначений договір є тотожним із договором довічного утримання та не усвідомлювала якими є наслідки укладання такого договору.

Крім того позивач вказує, що 17.11.2014 року Хотинським районним судом Чернівецької області було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, оскільки шлюб між її сином та відповідачем ОСОБА_4 розпався, та вже немає надії на його відновлення, адже колишня невістка ОСОБА_4 на день винесення рішення про розірвання шлюбу вже перебувала в іншому шлюбі, тому вона не очікуючи про настання таких негативних наслідків для неї, не могла їх передбачити, адже при настанні таких наслідків укладення оскаржуваного правочину, вона би ніколи не погодилася укласти вказаний правочин та свідомо позбавити себе власного майна.

Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, що на момент укладення вищевказаного договору дарування, дарувальник, тобто позивач ОСОБА_1 перебувала в Хотинській державній нотаріальній конторі особисто у державного нотаріуса ОСОБА_7 і під час підписання договору сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мала змоги підписати договір дарування чи не розуміла його змісту на момент укладення, що і було підтверджено в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_7

Відповідно наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.03.2004р. за № 283/8882 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», чинного на момент підписання спірного договору дарування, нотаріус при посвідченні договору дарування встановлює особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, та визначається обсяг їх цивільної дієздатності.

Відповідно до тексту договору дарування від 15.07.2004 року, державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 не було зазначено жодного застереження, щодо фізичного стану ОСОБА_1, тобто нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо встановлення психологічного стану позивача в справі, що і підтверджено матеріалами справи.

Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що укладаючи договір дарування позивач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що даний договір вона укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману, що і спростовує покази позивача надані останньою в судовому засіданні.

Крім того, із змісту договору дарування вбачається, що позивач ОСОБА_1, попередньо нотаріусом ознайомлена із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування, а не інший правочин, що і спростовує обґрунтування позивача щодо природи укладеного правочину.

Судом встановлено, що дані обставини в сукупності підтверджують те, що при вчиненні договору дарування, формування волі позивача ОСОБА_1, було вільним (добровільним), цілеспрямованим, внутрішня воля на вчинення договору дарування відповідала її зовнішньому волевиявленню, без створення зі сторони відповідачів та інших осіб помилкових уявлень про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно занижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Крім того, суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 було достовірно відомо про укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, так як вона на момент укладення оспорюваного договору була попередньо ознайомлена нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування та своїм підписом підтвердила, що даний договір дарування вона укладає добровільно, цілеспрямовано та свідомо, що і спростовує її посилання в позовній заяві на те, що договір дарування порушує її права та інтереси, спрямований на позбавлення її права на належне їй житло, та не відповідає її внутрішній волі.

Оскільки позивач та представник в судовому засіданні не довела обставин, на які позивач посилається в позовній заяві, водночас досліджені судом докази спростовують її доводи, тому даний правочин не може бути визнаний судом недійсним з цієї підстави.

Із заявленим представником відповідача клопотанням про застосування строків позовної давності суд не погоджується з огляду на зміст статтей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, які можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Об'єктивно, в даному конкретному випадку, суд вважає звернення позивача ОСОБА_1 до суду з пред'явленим позовом про визнання договору дарування недійсним від 15 липня 2004 року поза межами строку позовної давності, оскільки по суті будь - які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного позивачем договору дарування - відсутні, а доводи позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, з якими вони пов'язують порушення прав та законних інтересів позивача на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними в судовому засіданні.

Крім того, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору дарування недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за їх безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.03.2004р. за № 283/8882 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», ст.ст. 16, п.1 ст. 202, п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203, п.п. 1, 3 ст. 215, 230 ЦК України, ст. ст. 27, 60, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, укладеного 15.07.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 1341 - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Хотинський районний суд Чернівецької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: А.І.Руснак