АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/2358/15 Головуючий у 1-ій інстанції - Ільєва Т.Г.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

При секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним пункту договору та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»(далі по тексту - ТОВ «Еталон») і, посилаючись на п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням уточнень до позову, просив захистити його права, як споживача, визнавши несправедливим та недійсним пункт 12.11 ст. 12 Договору фінансового лізингу №000951 від 14.08.2014 року, яким передбачено, що в разі розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача, останньому не повертається сплачена ним комісія.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вказаний пункт договору створює очевидний дисбаланс прав та обов'язків між споживачем та виконавцем договору та прямо суперечить зазначеній вище нормі Закону, оскільки в договорі відсутнє посилання на будь-яку відповідальність лізингодавця, тобто несприятливі наслідки для останнього, у випадку розірвання договору за ініціативою ТОВ «Еталон».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у позові відмовлено /а.с.87-90/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Послався на доводи, викладені в позовній заяві, які на думку скаржника, не були враховані судом. Зокрема, наполягає на тому, що спірний пункт договору є несправедливим та прямо суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого несправедливими є умови договору щодо надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та таке встановлено судом, 14.08.2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №000951, відповідно до умов якого відповідач ТОВ «Еталон» взяв на себе зобов'язання придбати автомобіль ВАЗ 2171 та передати його в користування позивача ОСОБА_2 на строк та умовах, передбачених цим договором. В той же день ОСОБА_2 відповідно до п. 8.2.1 Договору та Додатку №1 до останнього/а.с. 12,19/ було сплачено 9 500 грн. 00 коп. як комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу.

У зв'язку з відсутністю в наявності погодженої марки автомобіля, 22.08.2014 року позивач звернувся до ТОВ «Еталон» з вимогою про розірвання Договору та повернення сплачених коштів.

У відповідь на зазначене звернення, відповідач визнав Договір розірваним та повідомив позивача про неможливість повернення сплачених позивачем коштів на підставі п. 12.11 Договору, згідно якого, у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Вважаючи зазначену договірну умову несправедливою, позивач, посилаючись на дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь продавця(виконавця), що на його думку, в силу ст.ст.203,215 ЦК України свідчить про недійсність кредитного договору, звернувся з цим позовом до відповідача і просив винести рішення, яким визнати несправедливим та недійсним п. 12.11 Договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з положень ст.ст. 627, 638 ЦК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції справедливо зазначив, що умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як Лізингодавця, так і Лізингоодержувача.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В силу ч.5 цієї ж статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача та продавця(виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті договору. Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Між тим, в оспорюваному пункту 12.11 Договору визначено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Колегія суддів вважає, що зазначений пункт не підпадає під вказане положення ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки в оспорюваному пункті Договору з-поміж іншого міститься посилання на обов'язок Лізингодавця повернути сплачені кошти(тобто здійснити відповідну компенсацію) за вирахуванням лише суми штрафу та комісії.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченої останнім комісії, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання окремого пункту договору недійсним.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача як споживача спірним пунктом договору не порушуються, а оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді