УхвалА

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

ЛуспеникаД.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 березня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») було укладено договір фінансового лізингу на придбання автомобіля «Toyota RAV-4». Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладення угоди він повністю покладався на роз'яснення працівника компанії, який не пояснив йому усіх положень договору, чим сприяв неправильному сприйняттю ним укладеної угоди та сплати ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 80 тис грн, як комісії за організацію та оформлення договору, тобто як адміністративний платіж. Указував, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надало йому повну, достовірну та доступну інформацію відносно предмета та умов договору, діяльність якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, та такою, що вводить споживачів в оману, укладений договір є несправедливим та не відповідає вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, тому є недійсним.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати договір фінансового лізингу від 21 березня 2015 року недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь грошові кошти в розмірі 80 500 грн сплачені на виконання умов недійсного договору.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21 березня 2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія» на користь ОСОБА_4 сплачені за договором фінансового лізингу кошти у розмірі 80 тис грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання договору фінансового лізингу недійсним немає, так як позивач не довів введення його в оману з боку відповідача чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не був своєчасно повідомлений про дату апеляційного розгляду безпідставні, так як апеляційним судом чітко виконані вимоги ст. ст. 74-76, 305 ЦПК України, оскільки зі справи вбачається, що в судове засідання на 16 вересня 2015 року повістка була вручена 11 вересня 2015 року (а.с.112), апеляційний суд дав правову оцінку неявці позивача в судове засідання.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

Б.І.Гулько

С.Ф.Хопта