АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1979/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/760/15 Доповідач - Ткач О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бахметова В. Х., Гірський Б. О.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б.

з участю - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Теребовлянського районного суду від 28.10.2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору недійсним та стягнення коштів, що сплачені по нікчемному договорі і стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 14 липня 2014 року, з метою придбання трактора "Беларусь 82.1", між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») укладено договір фінансового лізингу №010552.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що договір, укладений між ними, не був нотаріально посвідчений, тому в силу ст.220 ЦК України просив визнати вказаний договір недійсним (нікчемним) та стягнути із відповідача 24000 грн. сплачених ним коштів.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 28 жовтня 2014 року позов задоволено частково:

· визнано недійсним договір фінансового лізингу від 14 липня 2014 року укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс";

· стягнути з Товариства з обмеженю відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" в користь ОСОБА_2 кошти в сумі 24000 сплачені по недійсному договорі фінансового лізингу № 010552 від 14 липня 2014 року.

У решті позовних вимог відмовлено у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" в частині визнання договору недійсним та стягнення коштів просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

· Апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що договір фінансового лізингу підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, оскільки законом така вимога не передбачена.

· Крім цього, помилковим є і висновок суду про стягнення коштів, оскільки п. 10.11 Договору у випадку його розірвання комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається, а сплачена сума є комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг та межах позовних вимог, заслухавши позивача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

· Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Теребовлянського районного суду від 28.10.2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржується.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів, що сплачені по нікчемному договорі.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.07.2014 року між ОСОБА_2 та ТзОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" укладено договір фінансового лізингу №010552, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор "Беларусь 82.1" у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

14.07.2014 року ОСОБА_2 сплатив відповідачу 24 000 грн., що є комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи, що передбачено п. 8.2.1 "а" вказаного договору (а.с. 18 ).

Згідно цивільного кодексу договір розірвано на вимогу позивача про що його повідомлено 13.08.2014 року. Дане повідомлення долучено позивачем до матеріалів справи (а.с. 10).

Згідно ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст.220 ЦК України, передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, визнаючи договір фінансового лізингу недійсним (нікчемним), виходив зі ст.799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу. Спір у вказаній справі випливає з правовідносин, які мають окреме регулювання, крім того, у правовідносинах є спеціальний закон - Закон України "Про фінансовий лізинг", згідно якого нотаріальне посвідчення такого договору не є обов'язковим.

Враховуючи те, що авансовий платіж позивачем не оплачено, тому в силу п. 10.11 Договору не підлягає поверненню і сума 24 000 грн, що є комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи (а.с. 16 об).

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо визнання договору недійсним та повернення 24 000 грн. внеску є також помилковим, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню та ухваленню нового про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" задовольнити.

Рішення Теребовлянського районного суду від 28 жовтня 2014 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АвтоФінанс" про визнання договору недійсним та стягнення коштів, що сплачені по нікчемному договорі .

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач