Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної О.О., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути зі ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 грудня 2007 року № МКС7GI, укладеним між цим банком та ОСОБА_5, у розмірі 116 028 грн 77 коп.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що за вищевказаним кредитним договором позичальник ОСОБА_5 отримала кредит у сумі 75 750 грн на термін до 14 грудня 2016 року та зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Проте взятих за кредитним договором зобов'язань позичальник не виконав належним чином, що призвело до утворення кредитної заборгованості, яку позивач просив стягнути з відповідача як поручителя.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив з недоведеності та безпідставності заявлених позовних вимог.

На обґрунтування свого висновку суд виходив з того, що листом від 22 листопада 2011 року № Г08.0.0.0/1-661 банк повідомив боржника про розірвання кредитного договору від 14 грудня 2007 року № МКС7С9 в односторонньому порядку з 06 грудня 2011 року, а листом від 15 липня 2012 року № 30.1.0.0/2-120706/385 банк підтвердив, що договір розірвано в односторонньому порядку.

За таких обставин правильним є висновок суду, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право пред'являти вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання, починаючи з 16 грудня 2011 року, протягом наступних шести місяців згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, однак такої вимоги до поручителя банк у встановлений законом строк не пред'явив.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13, згідно з якою непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням, правильним є висновок суду, що у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя наявні підстави для відмови в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій і їм надано належну оцінку, вони висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Разом з тим доводи касаційної скарги про визначення у договорі поруки строку, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, тривалістю у п'ять років, спростовуються змістом цього договору, в якому зазначене положення відсутнє.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

І.К. Парінова