Справа № 304/1730/14-ц
Провадження № 2/304/63/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Ганька І. І.,

при секретарі - Соханич Л.Ю.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

його представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, -

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання ОСОБА_5 однією сім'єю з ОСОБА_6, починаючи з 1989 року до 1996 року в с. Порошково по АДРЕСА_1. Мотивує її тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з будинку АДРЕСА_2 Перечинського району. Заповіту ОСОБА_6 не залишив, а він через відсутність інших спадкоємців виявив намір прийняти спадщину як спадкоємець четвертої черги. Оскільки він не був зареєстрований у будинку ОСОБА_6 за його життя, у зв'язку з чим не має можливості підтвердити постійне проживання з ним на момент його смерті, а встановлення вказаного факту надасть йому право на отримання спадщини за померлим в порядку ч. 1 ст. 1264 ЦК України, тому просить позов задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач та його представники просили у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем жодними доказами не доведено те, що він проживав із спадкодавцем однією сім'єю, а не винаймав будинок. Відповідач також відповідно до ст. 184 ЦПК України показав, що з 1982 року по 1994 рік він проживав у будинку свого дідуся - ОСОБА_6, а у 1994 році перейшов проживати до будинку, який збудував і забрав діда з собою. У 1995 році він впустив жити до дідового будинку позивача, оскільки перебував з ним у гарних відносинах, а той не мав де жити. В кінці травня 1995 року дід повернувся до свого будинку і проживав там до смерті (до ІНФОРМАЦІЯ_2 року). Коли дід помер, то вони його спільно похоронили і ОСОБА_5 залишився там проживати разом з дружиною та дітьми в якості наймача житла ще близько трьох місяців. Дозвіл на проживання надав саме він, оскільки з ОСОБА_6 ще з 1982 року мав укладений договір довічного утримання, предметом якого був спірний житловий будинок.

Допитана судом свідок ОСОБА_7 показала, що ОСОБА_5 був її зятем, який разом з її донькою - ОСОБА_8 та їх дітьми проживали в будинку ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 Перечинського району, до смерті останнього, з якого часу - не пам'ятає. Після цього, ОСОБА_5 ще короткий час там жив, а її донька проживала там до своєї смерті. Тоді її зять знову одружився, а вона забрала їх дітей до себе.

Допитана судом свідок ОСОБА_9, яка є сусідкою позивача, підтвердила той факт, що ОСОБА_5 із сім'єю проживали у бабусі, а з 1995 року, може й раніше, перейшли проживати до ОСОБА_6 та коли той помер проводили його похорони. Після цього, ОСОБА_5 продовжував там жити ще близько трьох місяців, а його дружина аж до своєї смерті. Чи проживав ОСОБА_2 у будинку ОСОБА_6, вона не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що позивач є її батьком. З його слів, з 1989 року вони проживали у будинку ОСОБА_6, а після смерті останнього у 1995 році - тільки з мамою, так як батько переїхав жити до своєї матері. Коли їй було 11 років мама померла (у 2002 році) і їх забрала до себе бабуся ОСОБА_7 У будинку ОСОБА_6 вона зареєстрована, після материної смерті постійно за ним доглядає. Батько проживає в іншому будинку зі своєю сім'єю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Порошківською сільською радою Перечинського району Закарпатської області ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 5).

За життя, а саме 30 березня 1982 року, ОСОБА_6 за договором довічного утримання передав відповідачу ОСОБА_2 належний йому на праві особистої власності житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3 (а. с. 6, 8).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 цього Кодексу у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року звернув увагу судів на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_5 порушив дану справу з метою підтвердити в наступному своє право на одержання спадщини за спадкодавцем ОСОБА_6, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1, як спадкоємець четвертої черги за законом (ст. 1264 ЦК України).

Однак, як вбачається з договору довічного утримання від 30 березня 1982 року, посвідченого головою виконавчого комітету Порошківської сільської Ради народних депутатів, вказаний житловий будинок ОСОБА_6 (відчужувач) передав у власність відповідача ОСОБА_2 (а. с. 6).

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 в період з 1989 року до 1996 року пов'язує з настанням правових наслідків, від яких залежить виникнення його майнових прав - отримання спадщини за законом на спірний житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 Перечинського району, який за договором довічного утримання від 30 березня 1982 року, належить відповідачу ОСОБА_2, тому у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 218, 256, 258 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: Ганько І. І.