У Х В А Л А

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ‒ ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 19 липня 2007 року ОСОБА_3 відкрито кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 500 грн. У результаті порушення умов кредитного договору за нею утворилася заборгованість, яка станом на 30 вересня 2013 року складала 24 331 грн. 38 коп. Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованісить.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 331 грн. 38 коп. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка отримала кредитні кошти, проте у порушення умов кредитного договору їх не повернула, що є підставою для стягнення з неї суми кредиту з нарахованими відсотками річних та штрафними санкціями.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, вказавши при цьому на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропустило строк позовної давності, оскільки строк дії платіжної картки встановлено до серпня 2011 року, а із позовом банк звернувся у травні 2014 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 19 липня 2007 року ОСОБА_3 уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримала кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом у 500 грн.

Предʼявляючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що у результаті порушення умов кредитного договору за відповідачкою утворилася заборгованість, яка станом на 30 вересня 2013 року складала 24 331 грн. 38 коп.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Судом встановлено, що строк дії картки, виданої ОСОБА_3, визначено до серпня 2011 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом у травні 2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Пославшись на зазначену постанову Верховного Суду України, апеляційний суд неправильно її застосував, оскільки строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число цього місяця. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не визначив початку перебігу строку позовної давності за кожним із платежів, які відповідачка повинна була вносити в рахунок погашення кредиту щомісячно, зокрема не встановив в якому розмірі та в які строки вона повинна була повернути отримані кредитні кошти і нараховані на них відсотки.

При цьому суд не дав належної оцінки наданим позивачем доказам, розрахункам заборгованості та доводам відповідачки, з яких вбачається, що позичальник порушила умови договору та прострочення сплати кредиту наступило з листопада 2010 року, а позов пред'явлено у травні 2014 року.

У зв'язку з наведеним висновок апеляційного суду про початок перебігу позовної давності з 01 вересня 2011 року, з визначеної судом дати закінчення строку дії кредитної картки, та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зазначений правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська