АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у червні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованості у сумі 80 514грн. 33коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 вересня 2013р. уклав з відповідачем кредитний договір № 114#7, відповідно до якого позичальник отримала 59 100грн. під 33% річних та зобов'язалася щомісячно погашати кредитну заборгованість до 12 вересня 2018р. Однак, відповідач не здійснює погашення чергових платежів, порушує взяті на себе зобов'язання, тому банк вимагає дострокового повернення повної суми заборгованості, про що було повідомлено відповідача листом 16 січня 2014р.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у сумі 58 535,98грн., процентів за користування кредитом у сумі 9913,09грн. та пеню за прострочення повернення заборгованості за кредитом та сплати процентів у сумі 10 720,92грн. і 1344,34грн. відповідно.

У грудні 2014р. позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог і просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 113 131,49грн. станом на 28 листопада 2014р.

Заочним рішенням суду від 22 грудня 2014р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 18 березня 2015р. заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати в частині стягнення з неї кредитної заборгованості у сумі 2000грн., відсотків за користування кредитом у сумі 3300,78грн., пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом у сумі 29 920,40грн., пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у сумі 5773,49грн. і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Апелянт посилається на невідповідність висновків суду матеріалам справи та наданим доказам, неправильність проведених розрахунків у частині нарахування пені, неврахування безпідставності збільшення відсоткової ставки до 35% річних та сплачених нею платежів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та третьої особи, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити

- 2 -

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6302/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що13 вересня 2013р. сторони уклали кредитний договір № 114#7, відповідно до якого відповідач отримала 59 100грн., які зобов'язалася повернути до 12 вересня 2018р., та сплачувати щомісячно за користування кредитом 33% річних.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника у примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Апелянт не оспорює отримання кредитних коштів, а також не заперечує, що умови кредитного договору не виконувалися нею у повному обсязі, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Відповідно до направленого 16 січня 2014р. на адресу відповідача повідомлення-вимоги, яке було отримано відповідачем 6 лютого 2014р. (с.с.22-23), прострочена заборгованість по кредитному договору становила: 1 214,51грн. по кредиту та 3 125,54грн. по процентам.

Пунктом 8.3. кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за договором у разі затримання позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена договором, та/або процентів за користування кредитом.

Оскільки відповідачем прострочена заборгованість у 30-денний термін погашена не була, а сплачено 25 січня 2014р. та 27 лютого 2014р. по 1000грн., суд прийшов до правильного висновку про правомірність вимоги банку про дострокове повернення всієї суми заборгованості.

Відповідно до п. 10.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за договором, позичальник зобов'язаний сплачувати відповідно до вимог чинного законодавства України банку пеню у розмірі 0,2% від простроченої суми за кожний день прострочення будь-якого платежу, передбаченого договором.

З наданого банком розрахунку встановлено, що заборгованість по кредитному договору станом на 28 листопада 2014р. становила: 58 535,98грн. по тілу кредиту, 18 901,62грн. за процентами, 29 920,40грн. пені за прострочення повернення кредиту та 5 773,49грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, а всього

- 3 -

113 131грн. 49коп.

Твердження апелянта про необґрунтоване збільшення банком з 1 жовтня 2014р. розміру заборгованості процентної ставки до 35% річних, колегія суддя вважає безпідставним, оскільки відповідно до п. 6.9. кредитного договору у випадку порушення (невиконання/неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань, передбачених п. 2.5. цього договору (щодо страхування життя, здоров'я та працездатності) та/або передбачених в підпункті «а» пункту 7.1. цього договору (щодо надання на письмовий запит банку довідки про доходи), сторони погодили, що починаючи з першого календарного числа місяця, наступного за місяцем, в якому позичальником було порушено (не виконано/неналежно виконано) будь-яке з перелічених вище в цьому пункті договору зобов'язань, діюча процентна ставка за користування кредитом встановлюється в новому розмірі, а саме в розмірі збільшеному на 2 процентних пункти. Зазначеним пунктом позичальник погоджує зміну процентної ставки, що не потребує укладення додаткової угоди між сторонами цього договору.

Відповідачем суду не було надано доказів виконання вимог п.2.5. договору щодо страхування життя, здоров'я та працездатності станом на вересень 2014р., тому колегія суддів вважає, що банк мав підстави для підвищення процентної ставки до 35% річних з 1 жовтня 2014р. без додаткового повідомлення про це позичальника.

Доводи апелянта про неправомірне нарахування банком пені на платежі, строк виконання яких не настав, так як кінцевий термін повернення кредитної заборгованості був визначений договором, як 12 вересня 2018р., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки 16 січня 2014р. на адресу відповідача було направлено повідомлення-вимога, в якій зазначалося, що у разі несплати простроченої заборгованості протягом 30 календарних днів з дати отримання даної вимоги, банк вимагає дострокового повернення кредиту у повному обсязі.

Оскільки вказана вимога відповідачем не була виконана у повному обсязі, відповідно до умов кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінився кінцевий строк повернення кредитної заборгованості, який настав 11 березня 2014р., тому банк правомірно почав нараховувати пеню на суму заборгованості по кредиту у розмірі 58 535,98грн. з 19 березня 2014р.

Твердження апелянта про неправомірне нарахування пені за процентною ставкою, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ та розумну межу компенсації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пеня банком нараховувалася відповідно до умов кредитного договору у розмірі 0,2% від суми заборгованості, при цьому, облікова ставка НБУ з 13 серпня 2013р. по 14 квітня 2014р. становила 6,5% річних, а з 15 квітня 2014р. по 16 липня 2014р. - 9,5% річних і у подальшому тільки збільшувалася.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що при заборгованості по кредиту у сумі 58 535,98грн. розмір пені становить 29920,40грн., а при заборгованості по процентам у сумі 18 901,62грн. розмір пені становить 5 773,49грн.

Отже, розмір пені не тільки не перевищує розмір заборгованості, а у двічі менший, тому колегія суддів вважає, що підстав застосовувати ч. 3 ст. 551 ЦК України суд першої інстанції не мав, а також спростовує твердження апелянта про невідповідність нарахування такого розміру пені вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Також не знайшли свого підтвердження посилання апелянта на неврахування судом оплати заборгованості у розмірі 2000грн. платежами від 25 січня 2014р. та від 27 лютого 2014р., так як з наданої банком апеляційному суду роздруківки вбачається, що внесені відповідачем платежі були зараховані на погашення прострочених відсотків та пені, а порядок їх зарахування відповідав пункту 9.4 кредитного договору (с.с.149-152).

- 4 -

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що відповідач, отримавши грошові кошти відповідно до кредитного договору та зобов'язавшись виконувати умови договору, повинна повернути банку кредитні кошти, сплатити проценти та пеню, які передбачені умовами договору.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: