Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-1203/12 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л.М.
Категорія 53 Доповідач Борисюк Р. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання Мишаковської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ДМ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання видати трудову книжку,

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ДМ» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2014 року, -

встановила:

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом та після його уточнення просив стягнути з відповідача 7623,00 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з вересня 2011 року до дня ухвалення рішення, 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та зобов'язати відповідача видати трудову книжку.

В обґрунтування позову зазначав, що з 01.09.2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював водієм і здійснював закордонні рейси. При працевлаштуванні здав свою трудову книжку. У зв'язку з тим, що з січня 2011 року по серпень 2011 року включно заробітна плата не виплачувалася, 15.10.2011 року він звернувся до роботодавця з проханням про звільнення та просив видати йому трудову книжку. Однак, розрахункових коштів та трудової книжки йому не надали, а на всі усні звернення отримував відмову.

Внаслідок невидачі відповідачем трудової книжки він був позбавлений можливості влаштуватися на роботу та заробляти кошти на проживання. У зв'язку з необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відповідачем заподіяно йому моральну шкоду.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Фірма «ДМ» на користь ОСОБА_2 7623,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 35273,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку починаючи з 16.10.2011 року по 05.12.2014 року за вирахуванням податків та обов'язкових платежів та 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також зобов'язано відповідача видати позивачу його трудову книжку і вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ТОВ «Фірма «ДМ» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, зокрема положення ст. ст. 48, 115-117, 237-1 КЗпП України. Крім того, суд неповно дослідив обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів та їх дослідженні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Із доводів апеляційної скарги вбачається, що між позивачем та відповідачем існували не трудові правовідносини, а відносини між двома суб'єктами підприємницької діяльності.

Вимогами ч.2 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1) по ТОВ «Фірма «ДМ» за IV квартал 2010 року (а.с.35), позивач (ідентифікаційний номер якого 0 - а.с.12) прийнятий на боту 11.10.2010 року. А згідно повідомлення Державної податкової інспекції у Житомирській області від 16.07.2012 року (а.с.34) за періоди III квартал 2010 року, І - IV квартал 2011 року податковий розрахунок форми № 1 відповідачем до інспекції не подавався.

Із показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1) по ТОВ «Фірма «ДМ» за IV квартал 2010 року, вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у період часу з жовтня .і 2010 року по жовтень 2011 року.

Крім того, як видно із пояснення Державному інспектору праці ОСОБА_5, яке було надане 20.03.2014 року директором ТОВ «Фірма»ДМ» з приводу заборгованості по заробітній платі звільненого працівника ОСОБА_2, директор товариства не заперечив щодо перебування трудової книжки позивача у товаристві (а.с. 188).

Посилання апелянта на ту обставину, що суд першої інстанції посилається як на доказ на покази свідків чим порушує вимоги закону є безпідставними, оскільки чинним законодавством не встановлено, що факт допуску до роботи, що може свідчити, відповідно до ч.4 ст. 24 КЗпП України про укладення трудового договору, не може підтверджуватись показами свідків.

Належних і допустимих доказів в спростування цих обставин та перебування позивача з відповідачем у правовідносинах, як обох суб'єктів підприємницької діяльності відповідач суду не надав.

Законодавцем передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ст. 116 КЗпП України).

У відповідності до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно обґрунтував своє рішення посилаючись на те, що у день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку і заборгованість з виплати заробітної плати за період з січня 2011 року по серпень 2011 року становить 7623,00 грн., що розраховано виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в 2011 році, передбаченої Законом України «Про державний бюджет на 2011 рік», оскільки відомості щодо розміру заборгованості по заробітній платі відсутні.

Посилаючись на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», судом також правильно проведено розрахунок середнього заробітку, який підлягає виплаті за весь час затримки розрахунку за період з 16 жовтня 2011 року на день ухвалення судового рішення - 05.12.2014 року.

Згідно положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції правильно врахував моральні страждання позивача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, відмовою у видачі йому трудової книжки, втрату нормальних життєвих зв'язків, розмір заборгованості по заробітній платі, термін часу протягом якого ОСОБА_2 не отримав винагороду за свою роботу, а також врахував вимоги розумності і справедливості, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди на суму 1000 грн.

Згідно положень пункту 4 спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що при звільненні позивача йому не була видана трудова книжка, що не заперечується і самим директором ТОВ «Фірма»ДМ» (а.с. 188), тому відповідно є обгрунтованою вимога позивача про зобов'язання відповідача видати йому трудову книжку, оскільки її утриманням товариство порушує законні права ОСОБА_2, перешкоджає можливості останнього працевлаштуватися на іншу роботу.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ДМ» відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді