Ухвала

іменем україни

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Шевченківської районної у м. Києві ради, Київської міської ради до ОСОБА_3, управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради про визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду в інтересах держави в особі Шевченківської районної у м. Києві ради, Київської міської ради з позовом до ОСОБА_3, управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, у якому просив визнати право комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Шевченківської районної у м. Києві ради на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) (у літ. А), загальною площею 116,10 кв. м, на АДРЕСА_1 та витребувати в комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради вказані нежилі приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови в позові.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2014 року скасовано і направлено справу на новий касаційний розгляд.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради VIII сесії V скликання від 29 вересня 2009 року № 736 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва» включено до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні, нежитлове приміщення: площею 66 кв. м, розташоване на АДРЕСА_2, та площею 121,10 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду м. Києва від 22 червня 2010 року у справі № 30/165 зобов'язано управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради виконати рішення Шевченківської районної ради від 29 вересня 2009 року № 736 шляхом проведення приватизації через продаж на аукціоні приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 121,10 кв. м; визнано за територіальною громадою Шевченківського району м. Києва в особі Шевченківської районної у м. Києві ради право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) у літ. А за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 116,10 кв. м.

20 жовтня 2010 року між управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради в особі виконуючого обов'язки начальника управління ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу жилого приміщення на аукціоні, згідно з умовами якого остання придбала нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) у літ. А, загальною площею 116,10 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Об'єкт договору передано ОСОБА_5 22 жовтня 2010 року, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення.

За договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 18 травня 2012 року ОСОБА_5 продала спірні нежилі приміщення ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2012 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та визнано дійсним укладений 01 червня 2012 року між ними договір іпотеки нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) у літ. А, загальною площею 116,10 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що належать іпотекодавцю ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначені нежилі приміщення.

16 серпня 2013 року на підставі зазначеного судового рішення Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказані нежилі приміщення.

Рішенням господарського суду м. Києва від 11 вересня 2012 року в справі за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави, територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради до управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, позов задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення договір від 20 жовтня 2010 року купівлі-продажу на аукціоні нежилого приміщення, загальною площею 116,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ОСОБА_5; зобов'язано ОСОБА_5 повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради вказані спірні нежитлове приміщення. У визнанні права комунальної власності на спірні нежилі приміщення за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 січня 2013 року рішення господарського суду м. Києва від 11 вересня 2012 року скасовано частково та відмовлено в задоволенні вимог в частині зобов'язання ОСОБА_5 повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) у літ. А, загальною площею 116,10 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Шевченківська районна у м. Києві рада на даний час не є власником спірного майна, а Київській міській раді ніколи не належали на праві власності спірні приміщення, тому відсутні підстави витребування майна від набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 є власником спірних приміщень на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2012 року, яке набрало законної сили, є чинним та не скасовано, тому підстави для визнання права комунальної власності на це майно та його витребування відсутні.

Повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 цього Кодексу, яка надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Отже, відповідно до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане у зв'язку з виконанням договору іпотеки та відчужене поза волею власника добросовісним набувачем не набувається, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється з втратою ним цього майна.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України не звернули уваги, що нерухоме майно, що є предметом даного спору, було предметом спору про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нього, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину та не був учасником вищезазначеного судового розгляду. Крім того, в межах судового процесу про визнання дійсним договору іпотеки не відбулося примусового вилучення майна у дійсного власника з подальшим його продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович