УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Військова академія, про виселення з житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Військовий прокурор Одеського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (далі - КЕВ м. Одеси) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Військова академія, про виселення з житлового приміщення, посилаючись на те, що відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. ст. 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурорською перевіркою, проведеною в КЕВ м. Одеси, встановлені обставини, які вимагають представництва військовою прокуратурою Одеського гарнізону інтересів держави в суді.

Військовий прокурор Одеського гарнізону зазначав, що на балансі у КЕВ м. Одеси знаходиться будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11 травня 2001 року № Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» вищевказаний будинок АДРЕСА_1 був переобладнаний під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси веде облік казарменно-житлового фонду в порядку, визначеному статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України та Положенням про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. ст. 29, 30 ЖК Української РСР.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 є, відповідно, колишньою дружиною та донькою військовослужбовця ОСОБА_5, який згідно зі ст. ст. 127, 128 ЖК Української РСР та Інструкцією щодо надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні за відсутності житлової площі забезпечувався для тимчасового проживання житловою площею у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 площею 20 кв. м.

На сьогодні відсутні будь-які правові підстави для подальшого проживання відповідачів в займаному приміщенні. Однак, незважаючи на попередження КЕВ м. Одеси, відповідачі не виконали вимоги позивача та не звільнили незаконно зайняте житлове приміщення у гуртожитку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 із кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11 травня 2001 року № Д-14 будинок АДРЕСА_1 був переобладнаний під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців.

Гуртожиток АДРЕСА_1 обліковувався у Військовому інституті Одеського національного політехнічного університету (на сьогодні - Військова академія) та у вересні 2009 року був переданий на облік до КЕВ м. Одеси, який здійснює облік казарменно-житлового фонду в порядку, визначеному статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України та положенням про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. ст. 29, 30 ЖК Української РСР.

З огляду на наведене суди дійшли висновків про те, що кімната, в якій проживають відповідачі, є кімнатою в гуртожитку, призначеному для проживання військовослужбовців.

Засіданням житлової комісії від 30 листопада 1994 року ОСОБА_5 зарахований до списку осіб, які не мають квартири, з 15 липня 1994 року.

Відповідно до довідки (виписка з домової книги від 30 вересня 2011 року) ОСОБА_5 як військовослужбовець 12 жовтня 1994 року вселився до кімнати АДРЕСА_1 разом з дружиною ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4

У 2002 році шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано, ОСОБА_5 виїхав із займаної кімнати. На підставі рішення суду від 03 червня 2002 року з ОСОБА_5 були стягнуті аліменти на утримання доньки. Відповідно до вказаного рішення зазначені особи разом не проживають. Відповідачі залишилися проживати в спірній кімнаті.

Відповідно до наказу від 28 вересня 1998 року № 103 майора ОСОБА_5 звільнено з військової служби за пп. «а» п. 65 (за станом здоров'я). Указана особа звільняється з залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду частини.

ОСОБА_5 у списках особистого складу з числа військовослужбовців не рахується.

Відповідно до акта обстеження житлових умов кімнату АДРЕСА_1, площа якої становить 20 кв. м, займають ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідачі попереджалися КЕВ м. Одеси про виселення, але не звільнили зайняте житлове приміщення у гуртожитку.

Задовольняючи позов з огляду на наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що право користування жилим приміщенням гуртожитку члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період його роботи, та, вважаючи, що після розірвання шлюбу та звільнення житлової площі ОСОБА_5 в спірному житловому приміщенні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають без будь-яких правових підстав, не будучи військовослужбовцями утримують вищевказану кімнату, дійшов висновку про виселення останніх без надання іншого житлового приміщення.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 127, 128 ЖК Української РСР жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради народних депутатів.

Особливий правовий режим гуртожитків обумовлений їх функціональним призначенням, яке полягає у забезпеченні тимчасовим житлом фізичних осіб.

У сфері житлового права гуртожитком визнається спеціально споруджений або переобладнаний для цієї мети жилий будинок (частина будинку), який зареєстрований як гуртожиток у виконавчому органі відповідної ради або державній адміністрації і призначений для тимчасового проживання громадян у період роботи (служби) або навчання.

Між тим, обставин надання житловому приміщення статусу гуртожитку, як на час реєстрації в ньому відповідачів (1994 рік), так і в подальшому, судом не встановлено.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор у позові зазначав, що для заселення надавалось службове житлове приміщення.

Відповідно до п. 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок), військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках.

Відповідно до п. 8 Порядку житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.

Пунктом 12 Порядку передбачено, що службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Разом із тим обставин надання житла, в якому проживають відповідачі, статусу службового судом також не встановлено.

Таким чином, оскільки документальних і безспірних доказів того, що спірний будинок є гуртожитком чи займані приміщення мають статус службового позивач не надав, суду слід було визначитись, чи підлягають застосуванню до пред'явленого позову, виходячи з його предмету та підстав, правові норми ЖК Української РСР, які регулюють статус гуртожитку.

Відповідно до вимог Інструкції щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24 березня 2008 року № 113, права відповідачів на проживання у кімнаті АДРЕСА_1 дійсно є похідним від права на це житло у військовослужбовця ОСОБА_5

Між тим, встановлюючи обставини непроживання ОСОБА_5 в зазначеній кімнаті з пояснень позивача, суд ОСОБА_5 до участі у справі не залучив, в той час, коли з матеріалів справи вбачається, що він зареєстрований в зазначеній кімнаті, доказів надання йому у встановленому порядку іншого житла чи визнання його таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1, матеріали справи не містять.

ОСОБА_4 є донькою, членом сім'ї ОСОБА_5, отже зберігає право на житло за наявності його у останнього.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень відповідачів в достатньому обсязі не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин, не дав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко