Справа № 466/7214/14 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/1322/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представник позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" про визнання незаконними та скасування наказів,-

встановила:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ДП "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект", в якому просив визнати незаконними та скасувати накази підприємства № 09 від 05.11.2012 р. про утримання з нього 3000 грн. та № 01 від 17.01.2014 р. про утримання з нього 4159,65 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 22 липня 2008 року по 31 жовтня 2012 року він перебував у трудових відносинах з ДП "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект". Після його звільнення з роботи відповідач видав накази про утримання з нього 3000 грн. згідно наказу № 09 від 05.11.2012 р. і 4159,65 грн. згідно наказу № 01 від 17.01.2014 р., хоча на день його звільнення жодних претензій щодо заподіяння матеріальної шкоди підприємству не було. Вважає такі накази незаконними, які необхідно скасувати, а утримані кошти з його заробітної плати мають бути йому повернуті. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" № 09 від 05.11.2012р. "Про усунення недоліків і порушень за наслідками ревізії".

Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" № 01 від 17.01.2014 р. "За результатами внутрішньої перевірки".

Стягнуто з Державного підприємства "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" в дохід держави 243 грн.60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ДП "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект".

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Покликається на те, що відповідачем пропущено тримісячний строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки про оскаржуваний наказ № 09 від 05.11.2012 року, який керівник підприємства видав за результатами перевірки Держфінінспекції 30.07.2012 року, позивачу стало відомо 05.11.2012 року, останній його не заперечував, а акт перевірки підписав особисто. Заходів для повернення відповідної суми не вжив, однак про наведене керівництво підприємства дізналось лише при звільненні останнього з роботи, у зв'язку з чим видано оскаржуваний наказ.

В свою чергу, наказ № 1 від 17.01.2014 року, який видано в результаті внутрішнього службового розслідування, рекомендованим поштовим відправленням відправлено позивачу з актом перевірки, однак конверт повернувся на підприємство, оскільки адресат його не забирав, тому вважає, що відповідачем надано всі докази пропуску строку позовної давності позивачем.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.11.2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ДП "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" в судове засідання не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку із неможливістю забезпечити явку представника в дану судове засідання.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з"явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить висновку, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що після звільнення позивача з роботи, а відтак припинення з ним трудових відносин між сторонами, позивач перестає бути працівником підприємства, тому у відповідача не було правових підстав для видачі 05.11.2012р. наказу № 9 та 17.01.2014 р. наказу № 01 про утримання з позивача коштів. Та обставина, що у день звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, не надає відповідачу право в подальшому приймати накази про утримання з останнього коштів в сумі 3000 грн. і 4159,65 грн. та корегування нарахованих йому на час звільнення розрахункових виплат.

Судова колегія погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він грунтується на матеріалах справи та нормах закону і перевіряючи законність оскаржуваного виходить з наступного.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Колегією суддів встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 22.07.2008 року, 02.09.2008 року переведений на посаду головного бухгалтера та 31.10.2012 року звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5-6).

Згідно із довідкою про середню заробітну плату ОСОБА_3, така становить 5944,60 грн. (а.с. 45).

Частинами 1, 2 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 09 від 05.11.2012 року "Про усунення недоліків і порушень за наслідками ревізії" утримано з ОСОБА_3, як винної особи, безпідставно надану благодійну допомогу ТзОВ "Торговий дім "Промінвест" на суму 3000 грн. та на підставі звіту про внутрішнє службове розслідування наказом № 01 від 17.01.2014 року утримано з ОСОБА_3 надані йому премії за період січень - квітень 2012 р., зайво нараховані всупереч ст. 151 КЗпП України, в розмірі 4159,65 грн. (а.с. 7,8, 24-25, 27-30).

Статтею 127 КЗпП України та ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом ст. 127 КЗпП України повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст. 136 КЗпП України).

Разом з цим, статтею 136 КЗпП України передбачено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Ухвалюючи рішення, районний суд правильно врахував те, що на час видачі оспорюваних наказів ОСОБА_3 не перебував у трудових правовідносинах з ДП "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект", а відтак зазначив, що питання про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні своїх трудових обов'язків, має вирішуватися в загальному порядку.

Крім цього, у відповідача не було правових підстав для видачі наказу № 01 від 17.01.2014 року про утримання з ОСОБА_3 наданих йому премій за період січень - квітень 2012 р. в сумі 4159,65 грн., оскільки відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Пояснення апелянта про те, що у день звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, не надає відповідачу право в подальшому приймати накази про утримання з позивача відповідних коштів та проводити корегування нарахованих йому на час звільнення розрахункових виплат.

Що стосується доводів апелянта про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У позовній заяві позивач зазначив, що дізнався про оскаржувані накази під час розгляду справи за його позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки, тому звернувся до суду з вимогою про скасування цих наказів.

В свою чергу, в запереченні на позовну заяву (а.с. 15-16) представник відповідача повідомив, що копії оскаржуваних наказів були долучені до матеріалів справи 10 липня 2014 року.

Оскільки з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 10.10.2014 року (відмітка на позовній заяві а.с.1), відповідно, тримісячний строк позовної давності, передбачений ст. 233 КЗпП України, позивач не пропустив.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не подано.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект" - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин