У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору дарування 1/4 частини житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та визнання за ним права власності на 1/16 частину зазначеного житлового будинку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він разом із матір'ю ОСОБА_8 та сестрою ОСОБА_7 фактично прийняли після смерті батька ОСОБА_9 спадщину у вигляді його частки у спірному будинку. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 жовтня 1985 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, остання придбала 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 Відповідно до договору дарування від 27 березня 1992 року ОСОБА_8 подарувала 1/4 частину житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель ОСОБА_7 Позивач зазначив, що про існування оспорюваного договору йому стало відомо випадково, при черговій сварці із відповідачем ОСОБА_7

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано частково недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 27 березня 1992 року. Визнати за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно: 1/16 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, згадане рішення суду першої інстанції змінено, визнано частково недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 27 березня 1992 року в розмірі 1/16 частини будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з порушення оспорюваним договором прав позивача на спадщину після смерті батька, яку він фактично прийняв проживаючи у спірному будинку та володіючи спадковим майном.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин сторін, а саме положення ст. 22 КпШС УРСР, в редакції 1963 року, щодо спільної сумісної власності подружжя батьків сторін на придбану ними у 1985 році 1/4 частини житлового будинку, ст. 549 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, відповідно до якої вважається, що спадкоємець прийняв спадщину після смерті батька оскільки він вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з вимог ст. 60 ЦК УРСР та зауважив, що недійсність частини угоди не тягне за собою недійсності інших її частин.

Проте повністю погодитися із висновками суду апеляційної інстанції не можна з таких підстав.

Судами встановлено, що 17 жовтня 1985 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого остання придбала 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 (батько сторін), що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим Червоноармійським відділом ЗАГС м. Львова (а.с. 35).

27 березня 1992 року ОСОБА_8 подарувала 1/4 частину жилого будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до вимог ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

За змістом ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проживаючи та будучи зареєстрованим за адресою спірного жилого будинку фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця.

Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 60 ЦК УРСР, недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку за наявності наданих сторонами доказів, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин щодо фактичного прийняття позивачем спадщини після смерті батька, взявши до уваги заперечення відповідача та доводи апеляційної скарги, вірно послався на положення ст. 60 ЦК України, за якими недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин. Вирішуючи питання щодо визначення розміру часток спадкоємців у спадковому майні, зокрема, позивача, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що розмір частки останнього після смерті батька становить 1/16 частину будинку, залишивши поза увагою, що після смерті ОСОБА_9 спадкоємцями належною йому 1/8 частини будинку були дружина та діти спадкодавця у рівних частках, тобто частка кожного з них мала становити 1/24 частину спірного будинку. Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_8 своєю часткою майна у спірному будинку розпорядилась шляхом укладення договору дарування на користь ОСОБА_7

Водночас, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/16 частину спірного будинку, апеляційний суд не звернув належної уваги, що в даному випадку передбачена певна процедура набуття у власність частини будинку в порядку спадкування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук