Справа № 128/4012/14-ц

РІШЕННЯ
Іменем України
28.05.2015 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

при секретарі Воробей В.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Симочко М.М.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Військова частина НОМЕР_1 , про виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

КЕВ м. Вінниці звернувся до з даним позовом, посилаючись на те, що за результатами проведеної планової перевірки казарменно-житлового фонду військових містечок, що знаходяться на території військових частин було виявлено факт безпідставного утримання службового житлового приміщення відповідачем ОСОБА_2 . Встановлено, що відповідач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 і на період проходження військової служби останній був забезпечений службовим житловим приміщенням у військовому містечку в/ч НОМЕР_1 . В подальшому відповідачу рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 473 від 21.03.2002 року було видано ордер на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була розподілена йому у зв`язку із проходженням військової служби та перебуванням на квартирному обліку на склад сім`ї з 4-х осіб: ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_3 , мати ОСОБА_6 . Після отримання ордеру відповідач зі своєю сім`єю звільнили займане ними службове житло у військовому містечку № НОМЕР_2 в/ч НОМЕР_1 . В подальшому майор запасу ОСОБА_2 самовільно зайняв житлове приміщення військового містечка № НОМЕР_2 в/ч НОМЕР_1 та продовжує там проживати до цього часу. Станом на сьогоднішній день відповідач на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, не перебуває, був знятий з квартирного обліку після отримання постійного житла у 2002 році, яким було забезпечено військовослужбовця із його складом сім`ї в повному обсязі. Відповідач ордер на спірне житлове приміщення не отримував та не міг отримати, так як уже був забезпечений постійним житлом від МОУ та знятий з квартирного обліку. На момент зайняття спірного житлового приміщення відповідач вже був звільнений із військової служби, а тому самоправно зайняв житлове приміщення. Незважаючи на неодноразові вимоги КЕВ м. Вінниця, відповідач до цього часу житло не звільнив. В зв`язку з викладеними вище обставинами позивач звернувся з даним позовом до суду та просив виселити ОСОБА_2 із першого поверху службового житлового приміщення № 10 по генеральному плану у військовому містечку № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з нього судові витрати.

Ухвалою суду від 11.02.2015 року до участі в справі залучено в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

11.02.2015 року позивач збільшив позовні вимоги, просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із першого поверху службового житлового приміщення № 10 по генеральному плану у військовому містечку № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення та стягнути із відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 збільшені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила, що на балансі КЕВ м. Вінниці перебуває спірне житлове приміщення, що є службовим житлом на час проходження служби та не зареєстроване в БТІ. Ордер на зазначене житлове приміщення відповідачу ОСОБА_7 не видавався. В березні 2002 року ОСОБА_7 отримав трьохкімнатну квартиру у м. Вінниці згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради та у листопаді 2002 року знову вселився у службове приміщення у військовому містечку № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 . В січні 2014 року з листа командира військової частини позивачу стало відомо про те, що відповідач проживає в спірному приміщенні, так як було проведено обстеження житлових приміщень.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що у військовій частині НОМЕР_1 проходив службу. Прослужив у Збройних Силах України 21 рік, є ветераном Збройних Сил. У 1994 року він отримав ордер на вселення і вселився у спірне приміщення, яке тоді не було придатне для проживання, там не було опалення, вікон, підлоги. У 2002 році він отримав ордер на житло, зареєструвався у ньому, однак там не проживав по сімейним обставинам. Участі у приватизації будь-якого житла не приймав, іншого житла він не має. У 2005 році та у 2009 році писав заяви про постановку на облік службового житла, однак йому було відмовлено, на даний час на обліку не перебуває.

Також відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що між ним та позивачем протягом 12 років існують відносини договору найму житлового приміщення, так як він сумлінно виконує обов`язки наймача, оплачує житлово-комунальні послуги. З 2002 року ніяких претензій з боку позивача щодо його проживання у спірному приміщенні не було, так як він проживав в ньому згідно розпорядження начальника Васильківської КЕЧ від 21.11.2002 року. Враховуючи те, що вимога про виселення може бути заявлена протягом трьох років з дня видання розпорядження, а позивач з 2002 року такої вимоги не заявляв, вважає що строк позовної давності звернення до суду сплив, що є підставою для відмови позивачу у позові з підстав пропуску позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що з 2009 року зареєстрована в спірному житловому приміщенні з дозволу КЕВ м. Вінниці. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники відповідачів за довіреностями ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в судових засіданнях позовні вимоги не визнали. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском позовної давності звернення до суду. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що він являється власником спірного житлового приміщення і що дане приміщення відноситься до службових приміщень.

Представник третьої особи ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_2 проходив військову службу в в/ч НОМЕР_1 та перебував на обліку. Приблизно із 1994 року проживав в спірному службовому приміщенні, а у 2002 році отримав житло у м. Вінниці. З 2005 року відповідач ОСОБА_2 звільнений з військової служби. Позовні вимоги підтримує.

Представник третьої особи командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 в судовому засіданні 28.05.2015 року пояснив, що акти інвентаризації в військовій частині за минулі роки відсутні, так як зберігаються три роки. Акт інвентаризації за минулий рік додано до позовної заяви. В 2013 році, коли став командиром в/ч НОМЕР_1 , знав, що є проблеми з мешканцями, і про це знали попередні командири, про це доповідалося в КЕВ м. Вінниці. ОСОБА_2 незаконно проживає в спірному приміщенні. На основі розпорядження, на яке посилається ОСОБА_2 , повинен бути виданий ордер, так як підставою для вселення є лише ордер. Коли особа звільняється з військової служби, то повинна звільнити службове житло та здати ордер. Розпорядження видавалося ОСОБА_2 для надання дозволу на тимчасове проживання в зв`язку з службовою необхідністю. В 1997 році було заключення СЕС м. Київ про те, що на території військового містечка неможливо проживати, так як там високе радіаційне опромінення, в зв`язку з цим військове містечко втратило статус службового житла. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що знає ОСОБА_2 з 1993 року, коли перевівся в в/ч с. Бохоники. В 1994 року він вселився в спірне приміщення, зробив там капітальний ремонт, постелив підлогу, поставив санвузол, провів газифікацію. Знає, що ОСОБА_2 по даний час проживає разом з дочкою в спірному приміщенні. Він нікуди звідти не виїжджав. Кожен рік представники КЕЧ приїжджають у військове містечко, проводять обстеження.

Заслухавши пояснення сторін по справі, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно розпорядження начальника Васильківської КЕЧ району від 21.11.2002 року в зв`язку із підтриманням бойової готовності військової частини НОМЕР_1 , яка несе бойове чергування, надано дозвіл на проживання ОСОБА_2 в житловому приміщенні АДРЕСА_3 ) в військовому містечку військової частини НОМЕР_1 в зв`язку із обставинами, що склалися (а.с.82).

Прийняття на баланс КЕВ м. Вінниця нерухомого майна Вінницького гарнізону, в тому числі спірного приміщення, відбулося у 2006 році на підставі наказу начальника Західного територіального КЕУ № 9 від 13.02.2006 року (а.с. 105-106).

До 2006 року вказане службове житло перебувало у розпорядженні позивача, про що свідчить Державний акт на право користування землею від 1978 року та акту інвентаризації земель Міністерства оборони України від 1992 року (а.с.99-104), з яких вбачається, що земельна ділянка площею 14,9 га, яка знаходиться в с. Бохоники Вінницького району Вінницької області, перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Вінниці, тому і всі житлові і нежитлові будівлі, що знаходяться на даній земельній ділянці перебувають у розпорядженні позивача.

Як вбачається із Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради (архівний витяг) від 21.03.2002 року № 473 «Про надання звільнених, незаселених квартир та часткові зміни в рішенні виконкому від 29.01.2002 року № 132, від 29.01.1990 року № 33, від 07.12.1994 року № 1082, 17.02.1977 року № 116, від 18.05.1993 року № 343, від 15.12.2000 року № 1817», відповідачу ОСОБА_2 видано ордер згідно з списками Вінницької квартирно-експлуатаційної частини району, Васильківської квартирно-експлуатаційної частини району (а.с.6).

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.06.2005 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.61).

Із листа командира військової частини НОМЕР_1 від 16.10.2014 року № 7 вбачається, що при перевірці казарменно-житлового фонду було виявлено, що поруч із військовою частиною знаходиться житлове містечко, у якому розташовані чотири будинки, що згідно генерального плану рахуються номерами 116/2,116/6,116/9,116/10 та у 2005 році були передані на баланс КЕВ м. Вінниці. На даний момент у військовому містечку № НОМЕР_2 нараховується 11 квартир, в них проживають 6 сімей військовослужбовців, які безпосередньо проходять службу в військовій частині НОМЕР_1 , та ті, які втратили зв`язок із ЗСУ, серед останніх перебуває і відповідач ОСОБА_2 (а.с.5).

Згідно довідки начальника КЕВ м. Вінниця від 24.04.2014 року № 1752, станом на 24.04.2014 року колишній військовослужбовець ОСОБА_2 у списках військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку в черзі на одержання житлових приміщень, у Вінницькому гарнізоні не перебуває (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 з 28.11.2002 року зареєстрований в с. Бохоники, містечко в/ч, Вінницького району (а.с.94, 95, 97), здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, якими користується у даному приміщенні (а.с.73-79, 115-119).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 статті 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Між сторонами виникли правовідносини в сфері користування житловим приміщення, що регулюються відповідними нормами Цивільного та Житлового кодексів України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» військовослужбовці та члени їх сімей, які постійно проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовим житловим приміщенням.

Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі придбання житла для постійного проживання.

При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством (п.п. 7, 14, 20, 21 Постанови).

Аналогічні положення містяться в Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 278 від 28 липня 2007 року.

Згідно зі ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як випливає із положень ст.ст. 3, 118 ЖК УРСР житлові відносини в Україні, в тому числі щодо користування військовослужбовцями службовими жилими приміщеннями, регулюються цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства.

Згідно з ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинкудержавного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.
Статтею 118 ЖК УРСР встановлено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ст.122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Громадяни можуть бути виселені з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставах, передбачених статті у 116 ЖК УРСР.

Відповідно до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у спірному приміщенні, вселився туди на підставі відповідного розпорядження, разом із донькою зареєстрували своє місце проживання у спірному житлі в установленому законом порядку ( ОСОБА_2 з 2002 року за зареєстрований в спірному житловому приміщенні, а ОСОБА_12 з 2009 року).
В судовому засіданні встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 відсутній ордер на вселення в службове приміщення, але в судовому засіданні встановлено також і ті обставини, що відсутнє рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яким включено спірне житлове приміщення до числа службових.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», що на вимоги про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст.59 ЖК підставами поширюється трирічний строк позовної давності. Визнавши причинипропуску цього строку поважними, суд задовольняє обгрунтовані вимоги. З цих самих правил слід виходити при розгляді вимог про виселення осіб, договір найму жилого приміщення з якими укладений з порушенням встановленого порядку без видачі ордера.
Як встановлено судом, відповідачу ОСОБА_2 ордер на жиле приміщення у військове містечко, що є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, не видавався, а ОСОБА_2 з 2002 року проживає у спірному житлі, про що було відомо позивачу по справі, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні командира в/ч НОМЕР_1 , а також доказами по справі, а саме: листом за підписами начальника КЕВ м. Вінниці та начальника житлової групи КЕВ м. Вінниці від 09.04.2009 року за № 746, адресованим командиру в/ч НОМЕР_1 , про те, що ОСОБА_2 має право зареєструвати свою дочку за адресою свого проживання та реєстрації: АДРЕСА_4 .
За таких обставин, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірному житловому приміщенні з 2002 року, а відповідач ОСОБА_12 2009 року, що не заперечувалося сторонами у справі, у той час як до суду з відповідним позовом про виселення позивач звернувся 08.08.2014 року, а із заявою про збільшення позовних вимог 11.02.2015 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, позивач не просив поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При вирішенні даного спору суд враховував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 6 якої передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а також статтею 8, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Керуючись ст.ст.3, 9, 58, 116, 118, 122 ЖК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст.254, 256, 257, 261, 266, 267 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Військова частина НОМЕР_3 , про виселення з житлового приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: Ю.Ф. Карпінська