Провадження № 2/742/315/15
Єдиний унікальний № 742/5275/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючого - судді : Зарічної Л.А.,

при секретарі: Гапоненко Л.М.,

за участю представників сторін: позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Прилуках цивільну справу за позовам ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказує , що 02 листопада 2012 року позичив відповідачу по справі грошові кошти розміром 1700 доларів США, про що між ними був укладений відповідний договір позики грошей, в якому було визначено строк повернення отриманої суму - до 02 червня 2013 року. Однак, у зазначений у договорі час гроші не повертає, на телефонні дзвінки не відповідає, що змусило позивача звернутися до суду із даною позовною заявою про стягнення боргу.

В судовому засіданні позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, яка була підтримана у повному обсязі, зважаючи неналежне виконання відповідачем грошового зобов'язання.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовних вимог не визнали, вказуючи на ті обставини, що позивач самостійно зняв з належної відповідачу банківської картки грошові кошти, які надходили йому з місця роботи (заробітну плату), чим фактично відбулося погашення існуючої заборгованості за договором позики, а тому вважа, що на даний час нічого позивачу не винен.

Вислухавши пояснення, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму у строк та в порядку, що встановлені договором, що передбачено вимогами ст.ст.1046,1049 ЦК України.

Крім того, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 02 жовтня 2012 року взяв у позику у ОСОБА_3 гроші в сумі 1700 доларів США,що еквівалентно за курсом НБУ на день підписання договору - 14000 грн., які зобов'язувався повернути до 02 червня 2013 року (а.с.5), про що було укладено відповідний письмовий договір позики та на підставі якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була підписана відповідна розписка (а.с.4)

Однак у зазначений в договорі час , відповідач визначеного розміру коштів не повернув, як не повернув їх і до моменту розгляду справи у суді, а тому позивач має законне право на стягнення всієї суми позики у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання в судовому порядку, оскільки не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання відповідно до вимог цивільного законодавства.

Відповідач в судовому засіданні стверджував, що позивач за його згодою отримував відповідні грошові кошти з його банківської картки та надав відповідну роздруківку такої, проте з суд не може визнати вказаний документ допустимим доказом на підтвердження повернення позивачу боргу з наступних підстав:

Стаття 60 ЦПК України покладає обов'язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.59 ч.1 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 208 ЦК України вказує, що правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян має вчинятися у письмовій формі.

Під час отримання відповідачем у позику 1700 доларів США визначена форма правочину була дотримана і був укладений відповідний договір та написана письмова розписка.

В той же час, на підтвердження повернення грошей, відповідач посилається на те, що нібито він передав позивачу свою банківську карту та повідомив йому пін-код до неї для зняття грошей та вказав, що і по даний час вказана картка перебуває у позивача і саме він знімав з неї грошові кошти, які на даний час перевищують суму, яку він отримав у позику. В той же час інших письмових доказів на підтвердження отримання повернутих грошей саме ОСОБА_3 відповідачем надано не було. Обставини отримання банківської картки заперечувалися самим позивачем та спростовуються відповідною роздруківкою по даній банківській карті.

Так, досліджений вказаний документ дійсно підтверджує надходження на картку відповідача заробітної плати та зняття наявних коштів у період з жовтня 2012 року по липень 2013 року в різних банкоматах міста та району, а також погашення кредитної заборгованості, яку відповідач мав саме в даній установі «КБ Приват Банку», про що підтвердив у судовому засіданні. Інших письмових доказів щодо зняття вказаних коштів саме позивачем та направлення їх на погашення позики перед ОСОБА_3 в судовому засіданні надано не було.

Крім того, наявна роздруківка передбачає також і такий вид операції, як автоматичне погашення кредиту та погашення кредиту, яке позивач здійснити не міг, що свідчить про перебування вказаної картки саме у відповідача- його власника.

В той же час, як вбачається зі змісту розписки, саме у випадку неповернення отриманої у позику грошової суми після 02.06 2013 року, ОСОБА_4 не заперечуватиме проти зняття наявних на його банківській картці грошей, а надана роздруківка підтверджує зняття таких протягом усього періоду - жовтень 2012 року - липень 2013 року.

Таким чином суд вважає, що відповідачем не було доведено належними та допустими доказами факт повернення грошей за договором позики від 02 жовтня 2012 року, а тому вимоги позивача є правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Позивач просить стягнути на його користь 1700 доларів США, що станом на день подачі його заяви про збільшення позовних вимог, відповідно до офіційного курсу НБУ гривні щодо іноземної валюти - 2635,8713 за 100 доларів США , а тому до стягнення підлягає сума, що становить 44809 грн.81 коп. ( 1700 доларів США Х 26,358713 грн.), а позивачем визначено 44795 грн.

Що стосується стягнення з боржника трьох відсотків річних, суд вважає, що такі підлягають до задоволення. Оскільки з часу невиконання погоджених умови минуло 1 рік та 8 місяців, що у процентному відношенні становить 5%, а у грошовому виразі становить 2240 грн. 49 коп., а позивачем визначено 2239 грн.75 коп.

Суд вважає, що позивачем невірно здійснено розрахунок заборгованої суми, але не має права вийти за межі позовних вимог та вважає за необхідне стягнути саму той розмір заборгованості по договору позики, який ним визначений у своїх вимогах - заяві про збільшення позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума в розмірі 47034 грн.75 коп.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 466 грн., а на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 4 грн.35 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 610,625,1046-1050 ЦК України, ст.ст. 88,213-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 47034 грн.75 коп. боргу за договором позики та 466 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору, а всього 47500 грн.75 коп.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по справі в розмірі 4 грн. 35 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі впродовж 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги апеляційному суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя