Номер провадження: 22-ц/785/6826/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення права на спадкування,

встановила:

10.04.2015року позивачка звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що 06.10.2014 року помер її чоловік ОСОБА_4 Після його смерті відкрилась спадщина, до спадкової маси увійшло наступне нерухоме майно: земельна ділянка № 124 масив 2, площею 1,00 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Саратського району, Одеської області; квартира АДРЕСА_1 раойну, Одеської області.

За життя чоловік не розпорядився своїм майном. В установлений законом строк позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, однак, із такою же заявою звернулась відповідачка, матір померлого чоловіка.

18 травня 2015 року відповідачка звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, яка була залишена без розгляду.

08.06.2015року відповідачка звернулась до суду з уточненою заявою про забезпечення позову, в якій, в цілях забезпечення позову, просила суд накласти арешт на майно, яке належало померлому:

-земельну ділянку № 124, масив 2, площею 1 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області та призначена для ведення особистого селянського господарства, належну ОСОБА_4 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.11.2005 року серія ЯА № 862234, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:1129;

-квартиру №1 за адресою: Одеська область, Саратський район с. Михайлівка вулиця Радянська, 120, яка належала ОСОБА_4 та ОСОБА_2, згідно свідоцтва про право власності від 31.05.1995 року;

-будівлю магазину та гаражу, які розташовані біля квартири у будинку № 120 по вулиці Радянська в с. Михайлівка Саратського району, Одеської області;

-автомобіль марки "NISSAN TIIDA 1.6", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який належить ОСОБА_2, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії CAT № 488792;

-автомобіль марки "ВАЗ 21047", державний реєстраційний номер НОМЕР_3, який належить ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 10.06.2015р. заява відповідачки про забезпечення позову була задоволена частково, був накладений арешт на майно, яке належало померлому 06.10.2014 року ОСОБА_4, а саме:

-земельну ділянку № 124, масив 2, площею 1 га, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Саратського району Одеської області та призначена для ведення особистого селянського господарства, належну ОСОБА_4 згідно, державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.11.2005 року серія ЯА № 862234, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:1129;

-1/2частини квартири № 1 за адресою: Одеська область Саратський район с. Михайлівка вулиця Радянська, 120, згідно свідоцтва про право власності від 31.05.1995 року;

-1/2 частини автомобіля марки "NISSAN TIIDA 1.6", 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова Ж1СС13С88Т009638, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії CAT № 488792.

В задоволенні іншої частині заяви було відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати цю ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційних скаргах, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

П. 1 ч. 1 ст. 152, ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 153 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, обґрунтування його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до п.п. 4,6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22 грудня 2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими. Тому, допускаючи забезпечення позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК ( 1618-15 ) вправі покласти на позивача обов'язок внести на депозитний рахунок суду заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову (проте її розмір не повинен перевищувати розміру ціни позову). За змістом цієї норми суд (суддя), визначивши вид забезпечення позову та розмір застави, повинен зазначити у відповідній ухвалі, що остання звертається до виконання негайно після внесення предмета застави у повному розмірі.

Ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК (1618-15), і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, що відповідач по справі може звертатися до суду із заявою про забезпечення позову тільки в тому випадку, коли відповідач сам звернувся із зустрічною позовною заявою.

Первісний позивач по справі ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про усунення відповідача від права спадкування, тобто з позовом немайнового характеру.

З наданих до апеляційного суду виділених матеріалів справи не вбачається тієї обставини, що відповідачка ОСОБА_3 подала до суду будь-який зустрічний позов майнового характеру, а тому судовій колегії неможливо встановити той факт чи дійсно саме між цими сторонами виник спір майнового характеру, неможливо зясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Розглянувши заяву суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, вказавши при цьому тільки те, що «Суд вважає необхідним накласти арешт на майно, яке належало померлому ОСОБА_4, на підставі документів, які надані суду». При цьому, суд, в порушення п. 7 вище Пленуму ВСУ не зазначив мотиви, із яких дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, не навів посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали про забезпечення позову за заявою відповідача.

Крім цього, суд першої інстанції наклавши арешт на майно, не зясував, чи є це майно спадковим, не витребував для зясування цього питання цього спадкову справу.

Суд першої інстанції на вказані вище обставини не звернув належної уваги, не встановив відповідність виду забезпечення позову самим позовним вимогам.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що винесена ухвала Саратського районного суду Одеської області від 10 червня 2015року винесена передчасно і не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з направленням матеріалів до того ж суду для нового розгляду заяви по суті.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307, 312, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року скасувати, передати питання на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: В.О. Панасенков

ОСОБА_5