Справа № 357/1914/15-ц Головуючий у І інстанції Шовкопляс О. П.
Провадження № 22-ц/780/5224/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 47 22.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 20.11.1999 року по 14.04.2010 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, за час якого сторонами набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2006 року. Придбання вказаної квартири було здійснено за рахунок кредитних коштів, отриманих у АКБ «Райффайзен Банк Аваль» згідно кредитного договору № ML-001/078/2006 від 27.04.2006 року. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу він самостійно здійснює погашення кредитної заборгованості, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд відступити від рівності часток та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 7/10 частини, а за ОСОБА_3 - 3/10 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2015 року позов задоволено частково. Здійснено поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частини за кожним квартири АДРЕСА_2. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підстав для відступу від рівності часток сторін не вбачається.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що міськрайонний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 20.11.1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з відповідачем у квартирі АДРЕСА_1.

27.04.2006 року між АКБ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-001/078/2006, відповідно до умов якого позичальник отримав в кредит кошти на купівлю нерухомості в розмірі 16 000 дол. США зі сплатою 11 % річних та з кінцевим терміном повернення до 27.04.2021 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, останній, сплативши продавцю 101 000 грн., набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Із наведених вище положень закону вбачається, що незалежно від того, чи мав один з подружжя самостійний заробіток (дохід) майно, набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; а кошти, отримані за договорами, що укладені одним із подружжя в інтересах сім'ї також є об'єктом права спільної сумісної власності, тому частки подружжя в такому майні є рівними.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу положення ст. 65 СК України, згідно з яким договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тому дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, зокрема за договорами позики.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.334 ЦК України, що діяли на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; ч.4 якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як і відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, Законом чітко визначено момент набуття права власності за договором про відчуження майна, який підлягає державній реєстрації, що право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно даних змісту п. 4.6 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 квітня 2006 року (а.с.11), зазаначено, що право власності на квартиру у «ПОКУПЦЯ» виникає з моменту державної реєстрації Договору.

В позовній заяві позивач посилається на норми ст.334 ЦК України, коментуючи дану норму, визнає, що майно набуте під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, наполягаючи на своїх вимогах, ОСОБА_2 вказав, що кошти, одержані за кредитним договором, були використані в інтересах та для потреб сім'ї, а погашення кредитної заборгованості після розірвання шлюбу здійснювалося лише ним як позичальником, на підтвердження чого надав копії виписок поповнення поточного рахунку за кредитним договором № ML-001/078/2006 від 27.04.2006 року та платіжні доручення в іноземній валюті.

У п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд України надав роз'яснення про те, що при вирішення спору про поділ майна подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення, а також інтереси неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правомірно залишив поза увагою наведені позивачем істотні обставини, за наявності яких можливо відступити від рівності часток подружжя, оскільки факт погашення кредитної заборгованості після розірвання шлюбу не позбавляє ОСОБА_2 питання визнання ОСОБА_3 боржником за кредитним договором вирішити безпосередньо із банком чи шляхом пред'явлення позову про стягнення з неї відповідної частини боргу, погашеного ним особисто.

Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути змінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Позивачем не було доведено суду, що він порушував дане питання перед кредитором, і що банк заперечував проти зміни боржника у зобов'язанні.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача та по при різний обсяг виконання кожним з подружжя свого обов'язку щодо повернення кредиту, їх частки є рівними.

Належних правових підстав для відступу від рівності часток сторін при апеляційному перегляді рішення суду представником позивача не наведено, і при цьому колегія суддів враховує ступінь участі сторін у матеріальному утриманні малолітньої дитини, який необхідний для забезпечення її нормального фізичного та духовного розвитку.

Таким чином рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: