Справа №482/1629/14-ц 09.02.2015 09.02.2015 09.02.2015
Провадження №22-ц/784/398/15
Провадження №22-ц/784/398/15 Головуючий у І інстанції Демінська О.І.
Категорія - 33 Доповідач у суді апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Ухвала

іменем України

09 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І. і Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Орельською Н.М.,

з участю:

- позивача ОСОБА_3,

- представника Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області і Державної казначейської служби України - Волкова А.С.,

- представника Новоодеського районного відділу УМВС України в Миколаївській області - Касьянової В.О.,

- прокурора прокуратури Миколаївської області - Кірієнко Р.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Миколаївської області, Новоодеського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі - Новоодеський РВ УМВС України в Миколаївській області), Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

встановила:

17 вересня 2014 року ОСОБА_3 пред'явила до суду позов до прокуратури Новоодеського району Миколаївської області, Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області та Державного Казначейства України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2014 року залучено до участі у справі, як співвідповідача, Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та замінено первісного відповідача прокуратуру Новоодеського району Миколаївської області на іншого - прокуратуру Миколаївської області.

Позивач зазначала, що 06 листопада 2012 року в умовах недопустимо низького рівня надання медичними працівниками екстреної медичної допомоги в Новоодеській Центральній районній лікарні померла її сестра, інвалід дитинства другої групи, психічно хвора, ОСОБА_7

За медичним висновком причиною смерті стало отруєння грибами.

Проте, такий висновок, на думку позивача, є сфальсифікованим.

-2-

У зв'язку з цим, 26 листопада 2012 року вона подала до Слідчого відділу Управління СБУ в Миколаївській області заяву про притягнення медичних працівників названої лікарні до кримінальної відповідальності, проте посадові особи Новоодеського РВ УМВС України не встановили дійсної причини смерті сестри та рішення про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, як того вимагає закон, не прийняли, натомість затягували розслідування справи, а 09 березня 2013 року слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження, яка була скасована рішенням суду.

Через протиправну поведінку працівників міліції та допущену ними тяганину у справі, причина смерті сестри так і не встановлена, а злочинці і до цього часу залишаються непокараними.

Її чисельні звернення до районної прокуратури, прокуратури Миколаївської області та Генеральної прокуратури України частково були залишені без відповіді, а частина з цих відповідей не відповідала суті звернення.

Посилаючись на виписані обставини та на душевні страждання, яких вона зазнала у зв'язку з бездіяльністю правоохоронних органів щодо вирішення її заяви та винесення незаконного рішення по ній, порушення цим звичайного способу життя, позивач на підставі ч. 5 ст. 5, ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», уточнюючи позовні вимоги, остаточно просила стягнути з прокуратури Миколаївської області 40 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а з Новоодеського РВ УМВС України 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди і 382 грн. 60 коп. майнових витрат.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено за його безпідставністю.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю. Скаргу обґрунтовувала невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник прокуратури Миколаївської області посилався на безпідставність її доводів.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_3 в позові, суд 1 інстанції виходив з того, що законних підстав для протилежного висновку, щодо результату розгляду справи немає, оскільки позивач не надала допустимих та законних доказів заподіяння їй відповідачами моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, а також заподіяння майнової шкоди.

Колегія суддів, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх, а також висновки, щодо результату вирішення справи, вірними, обґрунтованими й законними.

-3-

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 5 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, при вирішені спорів даної категорії спорів, необхідно мати на увазі, що за КК України посадові органи міліції та прокуратури при здійсненні процесуальних дій з перевірки та розслідування заяв про злочини діють як самостійні особи і єдиним засобом впливу на їх процесуальну діяльність є оскарження ухвалених ними документів в порядку підпорядкованості, до прокуратури та суду.

У свою чергу, оскаржуючи постанову про закриття кримінального провадження, особа реалізує надане їй Конституцією України своє процесуальне право.

Матеріальну відповідальність, в тому і за заподіяння моральної шкоди, несе юридична особа, з якою ті знаходяться у трудових правовідносинах, і тільки за прямі неправомірні дії цих осіб, якими шкода заподіяна.

-4-

Ухвалення процесуального документу щодо долі заяви про злочин, крім випадку, якщо це вчинено навмисно, з метою приховання злочину, чи звільнення особи від кримінальної відповідальності, до таких дій не належить.

Іншого, законодавець не передбачив.

З системного логічного аналізу названих норм та ст. 1176 ЦК України, випливає висновок про те, що юридичні особи системи Міністерства внутрішніх справ України та органів прокуратури несуть відповідальність лише за дії своїх працівників, яким безпосередньо завдано шкоду громадянам або іншим юридичним особам. Такий обов'язок не розповсюджується на процесуальну діяльність названих юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами перевірки заяви ОСОБА_3 від 26 листопада 2012 року про неналежне виконання своїх професійних обов'язків медичними працівниками Новоодеської ЦРЛ, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 настала смерть її сестри ОСОБА_8, слідчим Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області прийнята постанова про закриття кримінального провадження, оскільки, як на його думку, підставою смерті пацієнтки було не скоєння медичними працівниками названої позивачем лікарні злочину, а стрімкий розвиток захворювання пацієнтки (важке отруєння) при якому летальність досягає 80-90 % незалежно від проведення лікувальних заходів.

За скаргою позивача ця постанова слідчого ухвалою суду апеляційної інстанції від 05 липня 2013 року була скасована як незаконна та необґрунтована, а матеріали направлені для відновлення досудового розслідування.

При цьому скасування зазначеної постанови було зумовлено не неправомірністю дій слідчого, а передчасністю його висновків та необхідністю проведення додаткових слідчих дій та збору додаткових матеріалів та доказів.

29 квітня 2013 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва виніс ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Миколаївської області щодо впливу на слідчого та організацію належного розслідування, оскільки це стосується їх правової позиції, де вони є самостійними особами.

Названа ухвала є чинною.

Іншого із наявних у справі доказів не вбачається, а других позивач не надала, хоча за процесуальним законом то є її обов'язком.

Отже, саме по собі скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій працівника правоохоронного органу та завдання шкоди позивачу. При цьому, позивач реалізувала надане їй процесуальне право на оскарження такої постанови. Тому посилання ОСОБА_9 на порушення судом ч. 5 ст. 5, ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 56 Конституції України, є необґрунтованим.

Перевірка проведена відносно слідчого знайшла ряд недоліків у його роботі, за що він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, однак виявлені порушення не дають підстав вважати, що в діях слідчого наявна винна поведінка щодо спричинення позивачу моральної шкоди.

-5-

За таких обставин і положень чинного законодавства, відповідачі по даній справі не повинні нести цивільно-правової відповідальності, за вчинення їх працівниками і оскаржуваних ОСОБА_3 процесуальних дій, а тому у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, встановивши фактичні обставини справи і дослідивши надані сторонами докази в сукупності, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

До того ж, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 1-5 ст. 1176 ЦК України, оскільки за обставинами справи позивачка не відноситься до кола осіб, які мають право на таке відшкодування.

Вірним є висновок суду і про відсутність, за вищевказаних обставин, підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, щодо відшкодування витрат позивача на відправлення поштової кореспонденції та отримання платних послуг (канцелярські витрати) у Новоодеській бібліотеці в сумі 382 грн. 60 коп.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належно оцінив наявні у справі докази та дійшов правомірного висновку про недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: