Справа № 140/1559/13-ц Провадження № 22-ц/772/111/2015Головуючий в суді першої інстанції Безрученко А. М.
Категорія 47 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Шемети Т.М.

При секретарі: Куленко О.В.

За участю: позивача ОСОБА_2 і її представника - адвоката ОСОБА_3; представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5; представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_4

на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Ковалівської сільської ради, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення шкоди, -

і за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 7 листопада 2014 року про стягнення судових витрат, -

В с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Ковалівської сільської ради і ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, яким просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання Ковалівської сільської ради встановити межу між земельними ділянками № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 з дотриманням розміру та конфігурації земельної ділянки № НОМЕР_2 згідно Державного акту та видати акт встановлення межі в натурі і акт прийомки-передачі межових знаків; стягнути з ОСОБА_4 вартість робіт по відновленню межі між ділянками № НОМЕР_2 і № НОМЕР_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі договору дарування від 15 червня 2011 року вона являється власником земельної ділянки площею 0,58 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, на якій розташований також подарований їй 15 червня 2011 року матір'ю ОСОБА_8 житловий будинок з по-господарськими будівлями і спорудами.

Суміжним землекористувачем за адресою - АДРЕСА_2, являється відповідач по справі ОСОБА_4, який прийняв спадщину по заповіту після смерті ОСОБА_9, але спадкових прав на будинок і земельну ділянку не оформив. Рішенням Ковалівської сільської ради від 24.11.2009 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

27.10.2012 року землевпорядником Мудрак Р.В. в присутності сільського голови Верховод В.В. і відповідача ОСОБА_12 була встановлена межа між суміжними земельними ділянками: її і ОСОБА_4, по якій вона закопала і забетонувала по всій довжині металеві стовпчики і натягнула металеву сітку.

28.10.2012 року відповідач ОСОБА_4 самовільно витягнув металеві стовпчики і знищив межу між їх земельними ділянками.

7 листопада 2012 року представником приватного підприємства «Земельно-кадастрове бюро» в її присутності та представника сільської ради і відповідача ОСОБА_4 було погоджено і закріплено межу суміжних земельних ділянок, що оформлено протоколом, який ОСОБА_4 відмовився підписати.

14.01.2013 року вона звернулася до Ковалівської сільської ради із заявою, якою просила створити комісію для відновлення межі. Однак, сільська рада комісію не створила і межу не відновила, тому вона звернулася із даним позовом до суду.

У лютому 2014 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог і просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_3 шляхом зобов'язання Ковалівської сільської ради встановити межу між суміжними земельними ділянками відповідно до Державного акту і висновку судової будівельно-технічної експертизи: додатку № 2 і № 3; зобов'язати сільську раду видати їй акт встановлення межі в натурі і акт прийому-передачі межових знаків, які розподіляють суміжні земельні ділянки. Стягнути з ОСОБА_4 вартість робіт по відновленню межі між суміжними земельними ділянками в сумі 10 243,20 гр.

У липні 2014 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, якою просила усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом зобов'язання сільської ради встановити межу між суміжними земельними ділянками по АДРЕСА_4 відповідно до Державного акту та додатку № 1 додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 86 від 13.06.2014 року і зобов'язати Ковалівську сільську раду видати їй акт встановлення меж в натурі та акт прийому-передачі межових знаків, які розподіляють ці земельні ділянки. Просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь вартість робіт по відновленню межі в сумі 10 243,20 гр.

У вересні 2014 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що оскільки протоколом Ковалівської сільської ради від 7.11.2012 року порушені заміри належної їй земельної ділянки і Ковалівська сільська рада безпідставно вимагала від неї погодитись на зміну місця розташування межі, позначеної літерами А-Г в бік збільшення площі земельної ділянки № НОМЕР_1 і фактично є особою, яка порушує земельне законодавство, тому вона вважає, що саме Ковалівська сільська рада повинна нести витрати щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. У зв'язку з цим просила усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом відновлення місця розташування межі в натурі (на місцевості), позначеній згідно Державного акта точками А - Г відповідно до даних земельно-кадастрової документації з виготовлення Державного акта; усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом зобов'язання Ковалівської сільської ради замовити технічну документацію з відновлення межі в натурі (на місцевості) позначеній на Державному акті точками А - Г; стягнути з ОСОБА_4 10 243,20 гр. в рахунок відшкодування нанесеної матеріальної шкоди та робіт, пов'язаних з відновлення межі, яка позначена літерами А - Г, а також стягнути з обох відповідачів понесені нею судові витрати.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 810 гр. вартості 6 труб та 3 000 гр. за надання правової допомоги адвокатом, 114,70 гр. повернення судового збору, 5 гр. комісійних.

В решті позову відмовлено за недоведеністю.

Додатковим рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 7 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 000 гр. витрат на оплату повторної судової будівельно-технічної експертизи.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення місця розташування межі в натурі та зобов'язання Ковалівської сільської ради замовити технічну документацію з відновлення межі в натурі та ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою № НОМЕР_2, яка належить їй на праві власності, шляхом відновлення місця розташування межі в натурі та зобов'язання Ковалівської сільської ради замовити технічну документацію з відновлення межі в натурі позначеній на Державному акті точками А-Г і стягнути з відповідачів солідарно на її користь судові витрати згідно доданих квитанцій.

Зазначила, що рішення суду у цій частині вважає незаконним та, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального й процесуального права; суд не визначив, які правовідносини виникли між позивачем і Ковалівською сільською радою, який порядок їх врегулювання, якими нормами права дані правовідносини регулюються та які норми права підлягають застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин. Судом також не зроблено аналізу досліджених в судовому засіданні доказів.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду і прийняти нове рішення, яким в частковому задоволенні позову ОСОБА_2 до Ковалівської сільської ради і ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Зазначив, що рішення суду у цій частині вважає незаконним, необґрунтованим, оскільки воно прийнято судом з порушенням норм матеріального і процесуального права; зроблені судом висновки не відповідають фактичним обставинам справи, в результаті неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, в результаті чого утворилася невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до прийняття незаконного рішення.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач ОСОБА_4 просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким в частковому задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з нього на її користь 1 000 гр. витрат на оплату повторної судової будівельно-технічної експертизи, відмовити.

Зазначив, що додаткове рішення вважає незаконним і необґрунтованим через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали свою апеляційну скаргу і просять її задовольнити; проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4 заперечили, просять їх відхилити.

Відповідач ОСОБА_4 і його представник підтримали свої апеляційні скарги, просять їх задовольнити, а апеляційну скаргу позивача просять відхилити.

Представник Ковалівської сільської ради ОСОБА_6 апеляційну скаргу позивача не визнав, просить відмовити у її задоволенні і не заперечив проти задоволення апеляційних скарг відповідача ОСОБА_4

Третя особа ОСОБА_7, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася і не надала письмових заперечень на апеляційні скарги сторін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши поясненням сторін і їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення, а апеляційні скарги відповідача підлягають до задоволення, виходячи із такого.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15 червня 2011 року являється власником земельної ділянки площею 0,58 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства (т. 1 а. с. 11-12, 23), на якій розташований також подарований їй 15 червня 2011 року матір'ю ОСОБА_8 житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами (т. 1 а.с. 9-10).

Суміжним землекористувачем за адресою - АДРЕСА_2, являється відповідач по справі ОСОБА_4, який прийняв спадщину по заповіту після смерті ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 206), але спадкових прав на будинок і земельну ділянку не оформив.

Рішенням Ковалівської сільської ради від 24.11.2009 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки загальною площею 0,68 га по АДРЕСА_2 в с. Ковалівці, в тому числі: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,43 га. Станом на 03.04.2013 року ОСОБА_4 являється землекористувачем земельної ділянки загальною площею 0,68 га по АДРЕСА_2 в селі Ковалівці; технічна документація іще не виготовлена (т. 1 а. с. 205).

24 жовтня 2012 року комісією Ковалівської сільської ради в складі сільського голови Верховода В.В. і землевпорядника Мудрак Р.В. в присутності позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_4 при огляді та обмірі земельної ділянки ОСОБА_2 виявлено факт перенесення межових знаків зі сторони ОСОБА_2 на суміжну земельну ділянку ОСОБА_4 Комісією запропоновано ОСОБА_2 перенести межові знаки згідно розмірів земельно-кадастрового плану на дану земельну ділянку та звернутися до земельно-кадастрового бюро для визначення та встановлення точних меж даної земельної ділянки в натурі (т. 1 а. с. 204).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснила, що 27.10.2012 року землевпорядником Мудрак Р.В. в присутності сільського голови Верховод В.В., її та відповідача ОСОБА_12 була встановлена межа між суміжними земельними ділянками: її і ОСОБА_4, по якій вона лише закопала і забетонувала металеві стовпчики, металеву сітку іще не натягнула. Не змогла пояснити, чи по всій довжині межі закопала стовпчики і яка кількість стовпчиків була закопана. При цьому будь-яких актів, протоколів тощо представники Ковалівської сільської ради не складали.

Приїхавши на свою земельну ділянку через кілька днів, вона виявила, що відповідач ОСОБА_4 самовільно витягнув металеві стовпчики і знищив межу між їх земельними ділянками. Про це також не було складено відповідних актів, протоколів тощо.

Про пошкодження і крадіжку металевих стовпчиків вона звернулася 3 грудня 2012 року із заявою до Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області.

21 березня 2013 року слідчим СВ Немирівського РВ УМВС винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 185, 194 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_13 разом із дружиною ОСОБА_2 залили бетоном металеві труби на межі між земельною ділянкою належною їх сусіду ОСОБА_4, після чого поїхали до м. Вінниці, а через деякий час повернулися та виявили, що металеві труби розкидані та відсутні 6 (шість) металевих труб (т. 1 а. с. 28).

7 листопада 2012 року представником приватного підприємства «Земельно-кадастрове бюро» Власенко К. в присутності ОСОБА_2 і суміжних землекористувачів: ОСОБА_4, ОСОБА_15 і ОСОБА_16 та представника сільської ради Верховод В.В. було погоджено і закріплено межі суміжних земельних ділянок № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 по АДРЕСА_5, що оформлено протоколом, який ОСОБА_4 не підписав (т. 1 а. с. 24).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 роз'яснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,58 га, яка межує із земельною ділянкою площею 0,68 га, яка перебуває у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_4, якому рішенням 24 сесії 5 скликання Ковалівської сільської ради від 24.11.2009 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки загальною площею 0,68 га в с. Ковалівці по АДРЕСА_2.

За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов'язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.

Відповідно до ч. 3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3).

У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Пунктом 4.5 цієї Інструкції визначено, що закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу Ш цієї Інструкції, якою передбачено порядок закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками. Так, вид межового знаку вибирається замовником, яким в даному випадку являється власник земельної ділянки; закріплення межовими знаками меж земельної ділянки на місцевості здійснюється виконавцем у присутності власника земельної ділянки; межові знаки виконавцем передаються на зберігання власнику земельної ділянки за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання; попереджається і несе відповідальність за знищення межових знаків власник земельної ділянки (пункти 3.1, 3.12, 3.14, 3.17 Інструкції).

Згідно розділу Ш Інструкції, а саме пунктів 3.15 і 3.16 фінансування робіт із встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Як свідчать матеріали цивільної справи позивач із вимогами про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою звернулася лише до органу місцевого самоврядування - Ковалівської сільської ради, і просила усунути перешкоди, які їй чинить сільська рада шляхом відновлення місця розташування межі між її і суміжною земельною ділянкою, яку використовує відповідач ОСОБА_4, а також просила усунути перешкоди, які їй чинить сільська рада шляхом зобов'язання сільської ради замовити технічну документацію на земельну ділянку, яка належить їй на підставі договору дарування від 15 червня 2011 року, з відновлення на місцевості спірної із відповідачем ОСОБА_4 межі.

Статтею 3 ЦПК України кожному громадянину гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог статті 1 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів.

Отже, позивач ОСОБА_2 повинна була довести наявність фактів порушення права власності на належну їй земельну ділянку відповідачем по справі Ковалівською сільською радою, підтвердивши такі факти відповідними доказами.

За правилами частин 1 і 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Доказами згідно статті 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів і не довела, що перешкоди в користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою чинить саме сільська рада і не довела, якими саме діями сільська рада перешкоджає їй користуватися її власною земельною ділянкою.

Із пояснень позивача вбачається, що вона зазнає перешкод у користуванні криницею. Отже, по суті спір виник з приводу користування саме криницею, точніше, - на чиїй земельній ділянці знаходиться криниця і в залежності від того так буде проходити межа між земельними ділянками, які є суміжними - власника ОСОБА_2 і користувача ОСОБА_4

Крім цього, сільська рада є органом місцевого самоврядування базового рівня. Її статус та повноваження визначає насамперед Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішуються сільськими радами.

Статтею 12 ЗК України визначаються повноваження сільських рад у галузі земельних відносин та території села. У переліку цих повноважень така дія, як замовлення сільською радою технічної документації з метою відновлення межі на місцевості на земельну ділянку, яка належить громадянину на праві власності, не передбачена.

З метою відновлення межі на місцевості технічна документація на земельну ділянку має бути замовлена власником земельної ділянки, тобто, по даній справі позивачем ОСОБА_2

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Ковалівської сільської ради не ґрунтуються на вимогах земельного закону, тому не підлягають до задоволення.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у цій частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Позовні вимоги ОСОБА_2, заявлені до відповідача ОСОБА_4 про стягнення на її користь 10 243,20 гр. в рахунок відшкодування нанесеної матеріальної шкоди та робіт пов'язаних з відновленням межі позначеної точками А - Г належної їй земельної ділянки, не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів являється відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За правилами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна межа між точками А - Г має довжину: згідно Державного акту на право приватної власності на землю - 204,74 метри (29,84 + 49,73 + 125,17)(т. 1 а. с. 23); згідно кадастрового плану земельної ділянки - 202,35 метри (29,83 + 39,88 + 9,84 + 122,80)(т. 1 а. с. 24-26) і згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2, складеної 13 листопада 2012 року (т. 1 а. с. 45-66) і технічної документації із землеустрою по відновленню меж земельної ділянки, яка належить ОСОБА_8, виготовленої у червні 2011 року (т. 1 а. с. 67- 84).

У своєму позові і послідуючих заявах про уточнення позовних вимог (т. 1 а. с. 5, 248-250, т. 2 а. с. 4) позивач просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 причинену їй матеріальну шкоду, завдану пошкодженням і знищенням паркану по межі між суміжними земельними ділянками.

На підтвердження цього позивач надала доказ - постанову слідчого СВ Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області від 21 березня 2013 року про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення (т. 1 а. с. 28).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка передбачає випадки звільнення від доказування, де, зокрема частина 4 вказує, що лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, зазначена постанова слідчого про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях особи складу кримінального правопорушення не може бути належним і допустимим доказом.

Окрім цього дана постанова не містить відомостей про загальну кількість металевих труб, які були позивачем залиті бетоном по спірній межі і скільки із них було розкидано, лише вказано, що відсутніх було 6 труб (а. с. 28 т. 1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 10 243,20 гр., позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_17 не тільки переніс межу в бік збільшення своєї земельної ділянки, а й знищив її частину. Пославшись на висновок № 40 від 31 січня 2014 року повторної судової будівельно-технічної експертизи (т. 1 а. с. 128-138) вона зазначила, що для відновлення межі необхідно затратити суму 10 243,20 гр., яка включає в себе вартість робіт, будівельних матеріалів, машин та механізмів, які необхідно здійснити, використати та застосувати при встановленні паркану, згідно кошторису, наданого у додатку 13. У цьому висновку не зазначено якої довжини має бути паркан по спірній межі земельних ділянок, на побудову якого потрібно затратити 10 243,20 гр. (т. 1 а. с. 156-160).

У даному випадку розуміється, що такий паркан має бути встановлений по всій довжині спірної межі - 202 метри.

Проте, позивач у своєму позові (т. 1 а. с. 2-6) і в кінцевій заяві про уточнення позовних вимог (т. 2 а. с. 4) зазначила, що ОСОБА_4 не лише переніс межу, а й знищив її частину. Яку саме частину знищив і яка частина залишилася - позивач не вказала. Також вона не змогла цього пояснити і у судовому засіданні. Не могла позивач пояснити і те, якої довжини нею був встановлений паркан по межі (скільки метрів). Проте, вона пояснила, що не по всій довжині в 202 метри був встановлений паркан по спірній межі, а лише частково і лише були встановлені (залиті бетоном) металеві стовпчики, а сітку по них вона іще не натягнула.

Проте, що паркан не був встановлений по всій довжині спірної межі також підтверджується висновком експерта № 1382/1383/13-21 від 30.08.2013 року судової будівельно-технічної експертизи (т. 1 а. с. 103-105), у якому в дослідницькій частині зазначено, що за фактичним користуванням станом на серпень 2013 року частина спірної межі довжиною 53,15 метри від т.2 до т.3 існує у вигляді металевої плетеної сітки по стовпах з металевих труб висотою до 2,0 метрів) (т. 1 а. с. 105).

Із додатку № 14 до висновку експерта № 40 від 31 січня 2014 року також вбачається наявність паркану із металевих стовпчиків із сіткою по спірній межі, проте не вказана його довжина (т. 1 а. с. 166-167).

Крім цього, із наявного у матеріалах цивільної справи письмового доказу - акту огляду та обміру земельної ділянки від 24 жовтня 2012 року, складеного комісією Ковалівської сільської ради вбачається, що при огляді та обмірі земельної ділянки ОСОБА_2 виявлено факт перенесення межових знаків зі сторони ОСОБА_2 на суміжну земельну ділянку громадянина ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 204).

За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши на підставі ст. 212 ЦПК України всі докази, якими позивач підтверджувала свої вимоги про відшкодування нанесеної їй відповідачем ОСОБА_4 матеріальної шкоди, суд не встановив фактів, якими ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги.

Таким чином, позивач не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, заявлених до ОСОБА_4, та відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України не підтвердила цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 57-66 ЦПК України, за наявності яких можна було б встановити обставини існування у позивача законного права на отримання відшкодування причиненої їй ОСОБА_4 матеріальної шкоди у зв'язку із пошкодженням її майна.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення в цій частині позовних вимог ОСОБА_2 не має, а отже, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення в цій частині позовних вимог підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суду присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення шкоди до задоволення не підлягають, тому з відповідача не можуть бути стягнені понесені позивачем судові витрати, у тому числі витрати на проведення судової експертизи (п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

За таких обставин додаткове рішення суду підлягає до скасування, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 на додаткове рішення підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 та ч. 2 і ч. 3 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 103-109, 152 ЗК України, ст. 15, 16, 22, 386, 1166 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 60, 61, 57-66, 88, 212, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційні скарги ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 вересня 2014 року в частині задоволення позову частково та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 810 гр. вартості 6 труб та 3 000 гр. на надання правової допомоги адвокатом, 114,70 гр. повернення судового зборі у 5 гр. комісійних, та додаткове рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 7 листопада 2014 року, скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 10 243,20 гр., відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ Матківська М.В.

Судді: /підпис/ Марчук В.С.

/підпис/ Шемета Т.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Матківська М.В.