У х в а л а

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк» та «Факторингова компанія «Вектор Плюс») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 68 400 доларів США, зі сплатою 11,90 % річних на термін до 20 червня 2022 року.

На виконання умов кредитного договору 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 20 червня 2013 року становила - 891 724 грн 98 коп.

Між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28 листопада 2012 року було укладено договір факторингу № 15, за яким право вимоги за спірним кредитним договором було відступлене на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Також 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким право вимоги за спірним кредитним договором було відступлене на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

При цьому 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, згідно з яким право вимоги за спірним договором іпотеки було передане ТОВ «Кредитні ініціативи».

Враховуючи вказане, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 із зазначеної квартири.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року, позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, в рахунок сплати боргу за кредитним договором № 0318/0608/45-011 від 20 червня 2008 року на суму 891 724,98 грн, що складається з: за кредитом - 65352,03 доларів США, що є еквівалентом 522 358,78 грн.; заборгованості за відсотками - 22 990,35 доларів США, що є еквівалентом 183 716,87 грн.; пені - 23220,86 доларів США, що є еквівалентом 185 604,33 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, який відповідає ринковій вартості на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності -незалежним експертом на стадії оцінки майна і не нижче визначеної в договорі іпотеки від 20 червня 2008 року вартості предмета іпотеки, тобто 369 111 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати ухвалені судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення повністю не відповідають.

Задовольняючи частково позов, суди дійшли висновку про те, що у зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору, згідно зі ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суди дійшли висновку про безпідставність позовних вимог в частині виселення.

Судами встановлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк» та «Факторингова компанія «Вектор Плюс») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 68 400 доларів США, зі сплатою 11,90 % річних на термін до 20 червня 2022 року.

На виконання умов кредитного договору 20 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 20 червня 2013 року становила - 891724 грн 98 коп.

Між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28 листопада 2012 року було укладено Договір факторингу № 15, за яким право вимоги за спірним кредитним договором було відступлене на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Також 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким право вимоги за спірним кредитним договором було відступлене на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

При цьому 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, згідно з яким право вимоги за спірним договором іпотеки було передане ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Задовольняючи частково позов, суди дійшли вірного висновку про те, що у зв'язку з неналежним виконанням кредитного договору заборгованість підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки та посилаючись на безпідставність позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виселення мешканців з іпотечного житла не є обов'язком суду при вирішенні питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд першої інстанції дійшов також висновку про те, що з позовною вимогою про виселення мешканців квартири має право звернутися до суду майбутній власник квартири.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів належним чином хто саме зареєстрований та проживає у спірній квартирі. При цьому суд апеляційної інстанції також в ухвалі посилався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя ухвалює рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Відповідно до п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39−40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Таким чином, вирішуючи справу, суди не надали належної оцінки тому, що саме звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції в ухвалі посилався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Проте, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що вищезазначений Закон на спірні правовідносини не поширюється, оскільки питання про звернення стягнення на предмет іпотеки було вирішено судом першої інстанції 24 березня 2014 року, тобто до набрання чинності зазначеним Законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його постановлення та в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Також безпідставними є висновки апеляційної інстанції про те, що позивач не довів належним чином хто саме зареєстрований та проживає у спірній квартирі, оскільки з позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про виселення лише до ОСОБА_1, яка є власником спірної квартири і яка, на думку позивача, проживає в цій квартирі.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення в частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 щодо виселення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень в цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року в частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Cтупак