У х в а л а

іменем україни

11 лютого 2015року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Писаної Т.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання пам'ятки архітектури житловим будинком та зобов'язання внести зміни до договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати будівлю, розміщену за адресою: АДРЕСА_1, яка є пам'яткою містобудування та архітектури (садиба ОСОБА_6), житловим будинком з моменту її будівництва; зобов'язати Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (далі − Управління) внести зміни в охоронний договір від 13 грудня 2006 року № 13-12/Н-1 вказавши у п. 1 «Власник бере на себе зобов'язання з охорони пам'ятки містобудування і архітектури місцевого значення − жилого будинку, загальною площею 334, 3 кв. м, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1, збудованого у 1896 − 1898 роках за проектом архітектора ОСОБА_5, взятого під охорону держави на підставі рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народний депутатів від 27 грудня 1991 року № 580 «Про затвердження списку об'єктів, які підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування і архітектури місцевого значення» (охоронний НОМЕР_1)».

Свої вимоги позивач мотивував тим, що спірна будівля, побудована за проектом архітектора ОСОБА_5 в 1896 − 1898 роках як житловий будинок (дача). Вказана будівля є пам'яткою містобудування та архітектури місцевого значення, взята під охорону у складі комплексу дач під найменуванням − Корпус № 7 (охоронний НОМЕР_1). Вказаний житловий будинок був частиною садиби ОСОБА_6. Після 1932 року будівля використовувалася як спальний корпус санаторію. При цьому відповідного рішення про переведення будівлі із житлового фонду в нежитловий не приймалося. 10 листопада 2006 року за договором купівлі-продажу він придбав вказану будівлю. 13 грудня 2006 року між ним та Управлінням було укладено охоронний договір № 13-12/Н-1, в якому спірна будівля вказана як аптека. Аптека не є різновидом будівлі, а є підприємством роздрібної торгівлі ліками, закладом охорони здоров'я. Намірів придбати аптеку у нього ніколи не було. Аптеку він ніколи не купував і не створював. Ліцензію для торгівлі ліками не отримував. З часу придбання ним будівлі діяльність з продажу ліків не здійснювалася. Вказана будівля була придбана ним з метою використання в якості жилого будинку. На час придбання будівля була у стані руйнування, фізичний зніс перебільшував 60%. Він провів ремонтно-реставраційні роботи, метою яких було відновлення первісного функціонального призначення будівлі як жилого будинку та збереження пам'ятки архітектури. В спірній будівлі постійно мешкає його сім'я, використовуючи будівлю як жилий будинок.

Він звернувся до Управління з пропозицією внести зміни до охоронного договору, вказавши статус об'єкта охорони як житловий будинок. Управління відмовило йому у внесенні змін до охоронного договору.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі. Визнано будівлю, розміщену за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею - 334,3 кв. м., що є пам'яткою містобудування та архітектури (садиба ОСОБА_6), житловим будинком з моменту його споруди.

Зобов'язано Управління внести зміни в охоронний договір № 13-12/Н-1 від 13 грудня 2006 року, зазначивши в п. 1 «Власник бере на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки містобудування і архітектури місцевого значення − житлового будинку, загальною площею − 334,3 кв. м, розташованого в АДРЕСА_1 (садиба ОСОБА_6), збудованого у 1896−1898 року за проектом архітектора ОСОБА_5, взятого під охорону держави на підставі рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народний депутатів від 27 грудня 1991 року № 580 «Про затвердження списку об'єктів, які підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування і архітектури місцевого значення» (охоронний НОМЕР_1)».

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтовано висновку, що відповідно до ст. ст. 651, ч. ч. 1, 2 ст. 652, ст. 653 ЦК України та Закону України «Про охорону культурної спадщини» зміни до охоронного договору можливо внести за умови, що спочатку вказаний об'єкт нерухомості − пам'ятка містобудування та архітектури місцевого значення у встановленому діючим законодавством порядку буде визнано жилим будинком, буде розроблено та затверджено відповідний режим використання пам'ятки, її охоронна зона. Крім того, переведення будівлі з нежилого приміщення у жиле, встановлення режиму використання пам'ятки, до компетенції суду не входить, а тому позов є безпідставними.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана