Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Бедьо В.І.,

при секретарі - Холмогоровій Л.В.,

з участю представників позивачів за первісним позовом і відповідачів за зустрічним позовом - ОСОБА_1 і ОСОБА_2

відповідача за первісним позовм та позивача за зустрічним - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, з третьою особою без самостійних вимог Виконавчий комітет Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є особами із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, оскільки їх мати померла, а батько відмовився від них.

Рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 06.09.2002 року № 312 над ними була встановлена опіка, а опікуном була призначена ОСОБА_7.

З того часу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були влаштовані на виховання до вказаного опікуна за адресою: АДРЕСА_1, де проживають по теперішній час.

Разом з тим з народження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали зі своєю матір'ю за адресою: АДРЕСА_3 , як члени сімї наймача і до теперішнього часу зареєстровані за вказаною адресою.

Також за вказаною адресою зареєстрований їх дядько ОСОБА_3, який тривалий час не проживає у квартирі, оскільки мешкає разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_2.

Саму ж квартиру він здає в піднайом різним стороннім особам без згоди позивачів і КП «ЖРЕР № 1» та без відповідного письмового договору з наступною реєстрацією останнього в КП «ЖРЕР № 1».

Таким чином внаслідок дій по незаконній здачі квартири в піднайом відповідач створив позивачам перешкоди у реалізації права на користування жилими приміщеннями у цій квартирі.

З огляду на зазначене позивачі просять зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у користуванні жилими приміщеннями квартири АДРЕСА_3, вселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у вказану квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позов мотивує тим, що у листопаді 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до нього з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру.

Вимоги даного позову ОСОБА_3 вважає безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

На думку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 втратили право на користуванням квартирою , що знаходиться за адресою, АДРЕСА_4 з тих підстав, що з моменту досягнення повноліття ними не вчинялись жодні спроби щодо вселення до квартири.

Таким чином на думку ОСОБА_3 відсутність ОСОБА_5 майже 6 років, а ОСОБА_6 майже чотири роки без поважних причин дає відповідно до ст. 71 ЖК України всі підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачі за первісним позовом підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити, проти вимог зустрічного позову заперечили з мотивів, викладених у письмових поясненнях по справі.

Позивач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов і заперечили проти задоволення первісного позову з підстав, викладених у позові.

Представник третьої особи Виконавчий комітет Ужгородської міської ради в судове засідання не зявився, хоч повідомлявся своєчасно про час та місце розгляду справи судовими повістками, однак надіслав на адресу суду письмові пояснення, у відповідності до яких підтримав позовні вимоги первісного позову та просив розглядати справу без його участі.

Вислухавши представників позивачів за первісним позовом і відповідачів за зустрічним позовом - ОСОБА_1 і ОСОБА_2, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4, свідків по справі - ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9, а також дослідивши матеріали справи, суд, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що предметом спору за первісним позовом є усунення перешкод ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у користуванні квартирою АДРЕСА_3 та вселення їх у вказане помешкання, а за зустрічним позовом - визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_3.

Підставою звернення позивачів за первісним позовом до суду за захистом своїх порушених прав стали дії відповідача ОСОБА_3, якими ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обмежені у користуванні жилими приміщеннями спірної квартири АДРЕСА_3.

Підставою звернення позивача за зустрічним позовом до суду є те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до закону втратили право на користування квартирою АДРЕСА_3.

Судом в судовому засіданні встановлені наступні обставини.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2 з часу народження проживали в квартирі АДРЕСА_3 разом зі своєю матірю ОСОБА_10 та дядьком - ОСОБА_3.

ОСОБА_10, яка являється матірю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, померла 20.07.2002р., а батько дав письмову згоду на встановлення над ними опіки, у зв'язку з чим над ними була встановлена опіка, а опікуном призначена ОСОБА_7 З дня народження ОСОБА_5 і ОСОБА_6 проживали у спірній квартирі та є зареєстрованими за її адресою як члени сім'ї наймача. За цією ж адресою зареєстрований і ОСОБА_11, з яким укладено договір найму даної квартири.

Вказані обставини додатково підтверджені наступними письмовими доказами: рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №85 від 23.05.2001р. про укладення договору найму спірної квартири, з якого слідує, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є членами сім'ї наймача цієї квартири; рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №312 від 06.09.2002р. про встановлення над ОСОБА_5 і ОСОБА_6 опіки; довідкою КП «ЖРЕР №1» від 22.09.2014р. №2306 про склад сім'ї і реєстрацію у спірній квартирі письмовим поясненнями виконавчого комітету Ужгородської міської ради, поданими до суду 31.03.2015р.

Згідно з ч.2 ст.65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

З огляду на це ОСОБА_5 і ОСОБА_6 після народження і вселення у спірну квартиру набули статусу членів сім'ї наймача цієї квартири, а відтак і права нарівні з наймачем (ОСОБА_11.) користуватися житловим приміщенням у ній.

Статтями 128, 131, 137 КпШС УРСР, який діяв на час встановлення над ОСОБА_5 і ОСОБА_6 опіки (06.09.2002р.), передбачалося, що опіка встановлюється для виховання неповнолітніх дітей, що не досягли п'ятнадцяти років, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин лишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Опіка встановлювалася на підставі рішення про її встановлення.

При цьому, на момент встановлення над ОСОБА_5 і ОСОБА_6 опіки жодними діючим актами законодавства не передбачалося прийняття ще якогось додаткового рішення про встановлення дитині статусу дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування.

Частинами першою і другою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

Згадані вище Закон України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та «Порядок провадження діяльності органів опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», набрали чинності у 2005 році і 2008 році відповідно, у зв'язку з чим суд не має правових підстав для застосування їх приписів при вирішенні питання набуття ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у 2002 році статусу дітей, позбавлених батьківського піклування.

З урахуванням цього, суд не приймає до уваги доводи представника ОСОБА_11 про відсутність рішення органу опіки і піклування про надання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такого статусу і визнає, що одразу після встановлення над ними опіки вони набули статусу дітей, які лишилися без батьківського піклування, тобто позбавлених такого піклування.

Згідно з ч.3 ст.5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» набрав чинності 02.02.2005р.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що до осіб із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, належать особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відтак після досягнення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 18-річного віку у січні 2008 року і у лютому 2011 року відповідно вони на підставі вказаного Закону набули статусу осіб із числа дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно з п.3 ч.3 ст.71 ЖК УРСР та ч.3 ст.25 Закону України «Про охорону дитинства» жиле приміщення зберігається за дітьми у випадку влаштування їх на виховання до опікуна протягом усього часу їх перебування в останнього.

Статтею 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачено, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, невідкладне вселення їх у ці приміщення. Аналогічне положення закріплене і у частині четвертій ст.25 Закону України «Про охорону дитинства».

Після встановлення над ОСОБА_5 і ОСОБА_6 опіки вони були влаштовані на виховання до опікуна ОСОБА_7 і стали проживають разом з нею у її квартирі АДРЕСА_6, де проживали до часу звернення до суду. ОСОБА_6 і до теперішнього часу проживає разом з нею. Іншого житла вони не мають.

Дані обставини підтвердила у суді свідок ОСОБА_7, яка також засвідчила, що вона та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 неодноразово усно зверталася до ОСОБА_11 з проханням вирішити питання про надання його племінникам можливості користуватися спірною квартирою. Однак ОСОБА_11 ці прохання ігнорував. Достатньо тривалий час він сам у цій квартирі не проживає, а видає її у найм стороннім особам. У зв'язку з чим ОСОБА_5 і ОСОБА_6 позбавлені можливості користуватися квартирою.

ОСОБА_11 також не заперечив факт проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у опікуна ОСОБА_7 та відсутність у них ключів від спірної квартири. Натомість заперечив факт здавання даної квартири у найм, заявляючи, що постійно проживає у ній разом із своєю сім'єю. На підтвердження даної обставини через свого представника надав суду письмові заяви сусідів ОСОБА_12 від 05.01.2015р., ОСОБА_13 від 10.01.2015р. і ОСОБА_14 від 15.01.2015р., підписи яких посвідчені нотаріально, у яких заявники стверджують, що він із сім'єю проживає у цій квартирі і вони його періодично бачать.

Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А за приписами ст.59 цього ж Кодексу докази повинні бути допустимими, тобто одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи зміст заяв ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14, суд констатує, що дані заяви за своєю суттю є поясненнями вказаних осіб як свідків стосовно обставин справи, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.

Однак у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» надані роз'яснення про те, що не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази.

Також суд не може прийняти вказані заяви у якості письмових доказів, оскільки ОСОБА_11 і його представник не зазначили жодних поважних причин, підтверджених відповідними доказами, неможливості допиту їх як свідків у судовому засіданні.

Разом з тим ОСОБА_14 прибув у судове засідання і з приводу своєї письмової заяви від 15.01.2015р. надав свідчення про те, що погодився підписати таку заяву виключно на прохання дружини ОСОБА_11, оскільки не знав суті проблеми і думав, що допомагає цій сім'ї владнати незначні формальності, пов'язані з квартирою. Текст заяви вже був підготовлений нотаріусом заздалегідь, а він лише підписав таку заяву, не дуже заглиблюючись у її зміст. Також зазначив, що є власником квартири №31, яка розміщена навпроти спірної квартири. З травня 2009 року він розпочав ремонт у своїй квартирі, після чого вселився до неї і проживав там до липня 2014 року. Знав, що власником або наймачем спірної квартири є ОСОБА_11, однак заявив, що у цій квартирі постійно проживали квартиранти протягом періоду з липня 2009 року по вересень 2014 року. Заявив, що саме сказане ним у суді є правдою і відповідає дійсності.

Між тим, з комісійного акту від 29.10.2014р. про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації, складеного працівниками КП «ЖРЕР №1» і дільничним інспектором міліції за наслідками перевірки відповідного звернення представника позивача ОСОБА_5, слідує, що ОСОБА_11 більше трьох років не проживає у спірній квартирі і відає її у найм стороннім особам.

Допитана як свідок паспортист КП «ЖРЕР №1» ОСОБА_9, яка згідно з таким актом приймала участь у вказаній перевірці, підтвердила факт проведення цієї перевірки і встановлення викладених у акті обставин.

У письмових поясненнях від 31.03.2015р. виконавчий комітет Ужгородської міської ради, який по суті є власником спірної квартири, підтримав позовні вимоги ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з наведених ними підстав, як такі, що ґрунтуються на законі.

На підставі наведеного суд констатує, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 належними і допустимими доказами довели факти наявності у них права на користування жилими приміщеннями у спірній квартирі та неможливості реалізувати ними цього права у зв'язку з діями ОСОБА_11, який біля трьох років не проживає у даній квартирі, а здає її у найм стороннім особам, чим унеможливлює доступ ОСОБА_5.і ОСОБА_6 до неї.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку , що ОСОБА_11 створені перешкоди ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у користуванні спірною квартирою, що зумовлює поважність причин їх відсутності у цій квартирі, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування жилими приміщеннями у ній.

Керуючись ст.5 ЦК України, ст.ст.128, 131, 137 КпШС УРСР, ст.ст.65, 71 ЖК УРСР, ст.ст.1, 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст.11 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.25 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.10, 15, 57, 59, 60, 63, 79, 88, 209, 212, 213, 214 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_11 не чинити перешкоди ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у користуванні жилими приміщеннями квартири АДРЕСА_3.

Вселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_3.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_11 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Бедьо В.І.