Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 17 листопада 2014року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_1 позов про визнання будинку об'єктом права спільної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно.

Позивач зазначав, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві особистої власності його дружині ОСОБА_3 За час шлюбу він за рахунок спільних трудових та грошових затрат значно збільшився як за загальною площею, так і за його вартістю. 24 квітня 1996року його дружина на випадок смерті заповіла усе своє майно, в тому числі й спірний будинок на користь доньки - відповідачки ОСОБА_1 Посилаючись на те, що в нього виникло право на ? частку цього будинку внаслідок спільних затрат з померлою дружиною, а окрім того він як непрацездатний вдівець має право на обов'язкову частку у спадщині за законом, позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням суду будинок в АДРЕСА_1 визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

За позивачем визнано право власності на 5/8 частин даного будинку.

Стягнуто судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення скасувати, ухваливши нове, яким у позові відмовити. Вказує на те, що здійснена її матір'ю та позивачем прибудова до житлового будинку до теперішнього часу не введена в експлуатацію, а тому не може бути предметом спору. Окрім того, позивач свої спадкові права не оформляв у позасудовому порядку, тому його звернення до суду є передчасним.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції визнав спірний житловий будинок, який належав померлій дружині позивача, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вважав доведеним, що він за час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

З таким висновком колегія погодитись не може.

Відповідно до положень ст.18 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа, яка перебуває у шлюбі та право якої порушено, невизнано або оспорено іншою особою сімейних правовідносин вправі звернутися до суду за захистом цих прав.

Сторонами спору у майнових сімейних правовідносинах є дружина, чоловік або жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, а також їх спадкоємці.

Згідно положень ст.25 ЦК України, ст.22 СК України здатність особи мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають жінка та чоловік за загальним правилом у 17 та 18 років. Отже, з часу реєстрації шлюбу подружжя може реалізовувати правоздатність щодо створення та визнання за ними права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Всупереч зазначених вище вимог закону суд визнав за ОСОБА_3 (дружиною позивача та матір'ю відповідачки), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, право на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, як на об'єкт права спільної сумісної власності подружжя.

З її смертю, як зазначено вище, правоздатність припинилась, тому суд не вправі був визнавати за нею право на змінений під час шлюбу об'єкт права власності.

Окрім цього, суд першої інстанції не врахував наступне.

Прибудова до житлового будинку, який був особистим майном померлої ОСОБА_3, а також два сараї та убиральня згідно даних інвентарної справи були побудовані у 1988-94 роках.

За їх рахунок вартість дошлюбного майна дружини позивача, як визнав суд з посиланням на висновок будівельно-технічної експертизи, істотно збільшилася.

Отже, при вирішенні спору щодо цього майна суду слід було керуватися нормами законодавства, які діяли на час завершення будівництва прибудови до житлового будинку та господарських споруд.

У цей період діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків у місцях і селищах міського типу УРСР (затв.Мінкомгоспу УРСР 31 січня 1966року, втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13 грудня 1995року).

П.п. 2, 3 та 4 Інструкції передбачали обов'язок забудовника після завершення будівництва таких будівель проходження трьох етапів їх правової реєстрації: здачу в експлуатацію, державну реєстрацію та одержання свідоцтва про право власності.

Прибудова та господарські споруди у спірному дворогосподарстві згідно п.6 Інструкції не належали до тих збудованих об'єктів, які не повинні були проходити зазначену правову процедуру.

Є доведеним, що померла ОСОБА_3, на ім'я якої було видано дозвільні документи на прибудову до будинку та позивач вимоги чинного на той час законодавства не виконали, оскільки прибудову в експлуатацію не здавали.

До цього стану правової невизначеності збудованих, але не зданих в експлуатацію будинків держава у 2011році застосувала своєрідну «амністію».

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків споруд, прибудов до них, громадських будинків, затв. Наказом Мінрегіонрозвитку №91 віл 24 червня 2011року, документом, який засвідчує прийняття зазначених вище споруд в експлуатацію, які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992року, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Слід вважати, що прибудова до житлового будинку, а також самовільно збудовані господарські споруди (літ. Б,В,Г) і закрита веранда (літ.а) до будинку на даний час здані в експлуатацію, оскільки КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» виготовило на них технічний паспорт (реєстровий №3062, інвентарна справа №2553).

В той же час, процедура правової реєстрації вказаних споруд, а отже набуття на них права власності як на об'єкти нерухомості, що є складовими частинами житлового будинку, не завершена до теперішнього часу.

Як зазначена вище Інструкція, так і Пленум Верховного Суду України, який дав відповідне роз'яснення у п.9 постанови №7 від 4 жовтня 1991року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» виникнення права власності на окремі споруди, які є належністю до житлового будинку, пов'язували з реєстрацією їх в бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих та одержанням свідоцтв на право власності на такі об'єкти.

Є доведеним, що прибудова до житлового будинку, господарські споруди та закрита веранда, до житлового будинку в інвентарбюро не зареєстровані і відповідні свідоцтва на них не видані (листи КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» №26 від 24 січня 2014року, №3 від 16 січня 2015року та інформаційні довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).

Враховуючи наведене, вони не можуть бути об'єктами права власності, а отже їх вартість не може бути визначальною обставиною визнання за позивачем права спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок з підстав, передбачених ст.25 КпШС України, яка регулювала дані відносини на час їх виникнення.

За правовим статусом зазначені вище споруди та будівлі не є об'єктами права власності і належністю до головної речі - житлового будинку, а лише будівельними матеріалами.

Колегія констатує, що у даний час позивач не позбавлений в установленому законом порядку завершити правову процедуру оформлення права власності на приналежності до головної речі.

Що стосується безпосередньо житлового будинку, то по ньому є доведеними слідуючі факти.

Спірний будинок літ.А згідно договору купівлі-продажу від 25 серпня 1977року був особистою власністю дружини позивача та матері відповідачки.

За даними інвентарбюро (технічний паспорт: реєстровий №3062, інвентарний №2553) він з часу його придбання аж до смерті ОСОБА_3 зберіг житлову площу (44,60кв.м.), але як зазначено вище, до нього були добудовані прибудова (літ.А-1) та закрита веранда (літ.а).

Ані прибудова, ані веранда правового статусу не мають, оскільки не зареєстровані в установленому законом порядку після завершення їх будівництва в інвентарбюро і на них не видані відповідні свідоцтва про право власності.

Аналогічна правова ситуація і з надвірними спорудами (літ. Б,В та Г).

Отже, ці будівлі та споруди як будівельні конструкції і матеріали не впливають на можливість визнання особистого майна ОСОБА_3 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за рахунок істотного збільшення його у своїй вартості.

Визначальними у даному спорі є лише затрати подружжя в період з 1980 по 2013 роки безпосередньо у житловий будинок, який має цей правовий статус та зареєстрований в КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради».

Вартість спірного будинку на час його придбання згідно договору купівлі-продажу становила 12000крб., але згідно висновку експерта-будівельника дійсну його вартість на той час встановити неможливо через відсутність необхідних первісних даних.

В подальшому у зв'язку із зміною грошової одиниці на території України та збільшенням кон'юнктури ринку нерухомості даний житловий будинок зріс у ціні. Згідно висновку експерта його ринкова вартість станом на 7 серпня 1987року, тобто до будівництва об'єктів під літ. а, А-1, Б, В та Г становила 14125,40 крб., зараз його ринкова вартість становить 547002,30 грн.

Як встановив експерт, вартість добудов та покращень за період шлюбу становить 377588,70 грн., з яких безпосередньо по житловому будинку - 46042,80 грн.

Отже, дійсна вартість житлового будинку АДРЕСА_1, літ. А на час смерті ОСОБА_3 становила 169414,60 грн. (547002, 30 грн. - 377588,70 грн.).

Вартість робіт по влаштуванню водопроводу, каналізації, газопостачання, заміни системи опалення та двох віконних блоків у житловому будинку, як повідомив експерт у роз'ясненні до свого висновку №208, становить 46042,80 грн.

Таким чином, затрати подружжя на покращення житлового будинку складають лише 1/4 частину його дійсної вартості, ці затрати не можна вважати істотним збільшенням вартості дошлюбного майна померлої.

Враховуючи вимоги ст.25 КпШС України та ст.62 Сімейного кодексу України, які регулювали спірні правовідносини у 1980-2013роках, розмір спільних трудових та грошових затрат позивача та його дружини в період шлюбу у покращення дошлюбного майна останньої (належного їй житлового будинку) не може являтися підставою виникнення права спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання права на частку спірного житлового будинку в порядку спадкування.

Як визнав позивач в судовому засіданні апеляційного суду він з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини до нотаріуса не звертався.

Ця обставина стверджена довідкою нотаріуса №01-14/1 від 14 січня 2014року, з якої вбачається, що у спадковій справі після померлої ОСОБА_3 постанова про відмову у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину не виносилась.

Відповідно до роз'яснення, що міститься у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Отже, рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 права власності на 5/8 частин спірного будинку в порядку спадкування суперечить даному роз'ясненню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Викладене вище, в силу вимог ст.309ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду від 17 листопада 2014 року скасувати, ухваливши нове, яким у вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом 20 днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: