Справа № 646/3107/15-ц
Провадження № 2/646/930/2015
ЧЕРВОНОЗАВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.15 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Олізаренко С.М.,

за участі секретя - Тімановської О.П.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" в особі Регіонального відділення ПАТ "ОТП Банк" про визнання кредитного договору недійсним з застосуванням наслідків недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору №ML-702/639/2008 від 08.02.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», що є правонаступником Закритого акціонерного товариства "ОТП Банк", зобов'язати ПАТ "ОТП Банк", приймати від ОСОБА_2 залишок коштів, що залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення кредитного договору №ML-702/639/2008 від 08.02.2008 року рівними частинами у гривні, протягом 120 місяців.

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що ПАТ "ОТП Банк" не повідомив її у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформацію про умови кредитування як того вимагає закон; вона не отримала від відповідача необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про кредит для здійснення свідомого і правильного вибору. Крім того, зазначила, що банк надав їй споживчий кредит в іноземній валюті при відсутності повноважень та індивідуальної ліцензії на вчинення валютної операції, чим ввів позивача в оману.

Представник позивача надав суду письмові пояснення щодо позову.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 08.02.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступник ЗАТ "ОТП Банк") з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку, було укладено кредитний договір № ML-702/639/2008 про отримання кредиту в сумі 53 000 доларів США, зі сплатою 4,49% річних+FIDR, строком до 08.02.2013 року (а.с. 6-9).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України ч.1-3, 5, 6.

За змістом ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК ч.1-3, 5, 6.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст..10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, кредитний договір ОСОБА_2 підписала та була ознайомлена з його змістом (а.с.6-9)

Разом з тим, позивачем так і не було доведено, що вона помилилась щодо істотних умов укладеного договору. Судом встановлено, що ОСОБА_2 мала юридичне право укладати спірний договорів та скористалась ним.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" і "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Виходячи з положень наведеної вище статті, обов'язковість одержань індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадки перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Отже, посилання позивача на вимоги наявності у банка індивідуальної ліцензії не може бути прийнято судом до уваги.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Виходячи з положень коментованої статті, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобов'язання.

Так, відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Таким, чином, суд прийшов до висновку, що здійснення банком кредитних операцій не потребує наявності індивідуальної ліцензії, а тому будь-яких порушень банком норм чинного законодавства судом не встановлено.

Як вбачається із ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами Кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими Кредитним договором.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами ( договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що передбачено ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору банк мав всі необхідні для здійснення кредитних операцій повноваження, а позивач в повному обсязі володів необхідною інформацією щодо кредитних умов, форми забезпечення кредиту, типу відсоткової ставки, строку, варіантів повернення кредиту тощо; ним добровільно підписаний Кредитний договір, останній погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті.

Про згоду позивача з умовами укладеного Кредитного договору та використання кредитних коштів свідчить також те, що, кредитний договір між сторонами було укладено 08 лютого 2008 року, однак позивач звернувся з позовом про визнання зазначеного договору недійсним лише у березні 2015 року.

Вищенаведене свідчить про наявність волевиявлення ОСОБА_2 на укладення кредитного договору та отримання в кредит грошових коштів саме в іноземній валюті та на умовах, передбачених оспорюваним договром , а банк діяв в межах своєї компетенції та порушень чинного законодавства не допустив.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача.

Керуючись ст..ст.3, 11, 192 ч.2, 203, 215, 525, 533 ч.3, 627, 629,1054 ЦК України, ст. ст.2,19,47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 3, 10,11, 60, 212- 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" в особі Регіонального відділення ПАТ "ОТП Банк" про визнання кредитного договору недійсним з застосуванням наслідків недійсності відмовити.

Рішення може бути оскаржене через Червонозаводський суд м.Харкова до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.М. Олізаренко