Справа № 689/991/15-ц
Провадження № 2/689/270/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Кульбаби А. В.,

при секретарі Білоус Г.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виселення. В позові зазначив, що відповідно до Витягів про реєстрацію права власності №152387715 від 16.07.2007р. та №15364415 від 25.07.2007р. йому на праві власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1 Вказане домоволодіння його батько, ОСОБА_4, та його дядько, ОСОБА_5 спадкували згідно заповіту від своєї матері ОСОБА_6 (заповіт від 25 березня 1997р.). 1/2 домоволодіння він спадкував після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 липня 2007 року, що посвідчено державним нотаріусом Павлик Н.П. Іншу 1/2 домоволодіння йому подарував його дядько, ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування від 20 липня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Стожик Н.В. У вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_2, дружина його дядька ОСОБА_5. Остання зловживає спиртними напоями, ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, виносить з дому речі, металолом. За таких обставин, оскільки будинок належить йому на праві власності, він просить суд виселити з житлового будинку ОСОБА_2, який розташований по АДРЕСА_2, без надання іншого жилого приміщення та зняття її з реєстрації в цьому будинку. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», де закріплену принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, на підставі ст. 391 ЦК України ОСОБА_2 має бути виселена з житлового будинку, який розташований по Чапаєва 108 смт.Ярмолинці Хмельницької області, без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що відповідач не є членом сім'ї власника житлового будинку - позивача, тому її слід виселити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що не є членом сім'ї позивача, але в неї немає іншого житла. Просила суд не виселяти її з житлового будинку.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов слід задоволити.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_3, є власником домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується: копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2007 року, що посвідчено державним нотаріусом Павлик Н.П., договором дарування від 20 липня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Стожик Н.В., копіями витягів про реєстрацію права власності КП «Ярмолинецьке БТІ» №152387715 від 16.07.2007р. та №15364415 від 25.07.2007р. (а.с. 8-11). У вказаному домоволодінні проживає та зареєстрована ОСОБА_2, що підтверджується копією довідки Ярмолинецької селищної ради (а.с. 13).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», де закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного Кодексу України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Верховний Суд України в постанові № 6-158/цс 14 від 5 листопада 2014 року зазначив, що «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї».

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. А згідно ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Частина 2 статті 214 ЦПК України передбачає, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів встановлено, що у відповідача відсутні будь-які правові підстави для проживання у вищевказаному будинку, доказів про її вселення у спірне житло у визначеному законом порядку та набуття права користування ним суду не представлено (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК УРСР, вона не є членами сім'ї власника житла - ст. 156 ЖК УРСР), а тому відповідач підлягає виселенню з належного ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України; ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 382, 383, 391 Цивільного Кодексу України,

вирішив:

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 Хмельницької області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу в Апеляційний суд Хмельницької області через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області на протязі 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Мотивувальна частина рішення виготовлена 28 травня 2015 року.

Суддя А.В. Кульбаба