18.02.2015 Справа № 756/8838/14-ц
№756/8838/14-ц
№2/756/210/15
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2015 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шевчука А.В.‚
при секретарі - Субіну М.О.
розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері,
У червні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві у якому просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року з метою відпочинку у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року до 01.10.2010 року. Від даного шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
За твердженням ОСОБА_1 після розірвання шлюбу ОСОБА_2 створив неможливі умови для спільного проживання та почав чинити психологічний тиск через дитину, зокрема перешкоджати спільному відпочинку за кордоном.
В зв»язку із навмисним ухиленням ОСОБА_2 від надання згоди на виїзд дитини за кордон ОСОБА_1 вимушена була неодноразово звертатися до суду із позовами про надання відповідного дозволу без згоди батька.
На прохання до ОСОБА_2 повідомити де він можливо має намір відпочити разом із донькою у період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року не отримала будь-яких пропозицій, а тому звернулася до останнього з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд ОСОБА_3 з метою відпочинку за кордон до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року.
09.04.2014 року за відсутності будь-яких пропозицій з боку відповідача щодо його планів на відпочинок із донькою ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_5, як турагентом, було укладено договір про туристичне обслуговування №2014-2015 та додаткову угоду за умовами яких турагент зобов»язався надати ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3 туристичні послуги з відвідування у період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року країн Шенгенської зони та Об»єднаних арабських еміратів.
На черговий лист із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, за твердженням ОСОБА_1, жодної відповіді або ж дозволу від ОСОБА_2 не отримала, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Заперечуючи проти первісного позову ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про надання йому дозволу на виїзд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Латвійської Республіки та Федеративної Республіки Німеччини на строк з 24.12.2014 року по 07.01.2015 року в супроводі батька без згоди матері.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказував, що між сторонами виник спір щодо виховання дитини, який в силу ігнорування ОСОБА_1 письмових звернень та відсутності гарантій обіцянок може бути вирішений лише судом.
Із незрозумілих причин вимоги ОСОБА_1 стосовно виїзду дитини за кордон стосуються одного терміну із запланованими поїздками ОСОБА_2, що на думку останнього свідчить про зловживання матір»ю дитини.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник зазначили, що передали ОСОБА_2 нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі батька та не заперечували існування нотаріально засвідченого дозволу від ОСОБА_2 на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, при цьому первісний позов підтримали та наполягали на його задоволенні у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову, відповідно, просили відмовити.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник заперечили проти первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічних вимог вказуючи на вкрай неприязні стосунки із ОСОБА_1 При цьому, ОСОБА_2 не заперечував аби донька виїжджала за межі України у супроводі матері для відпочинку та оздоровлення і підтвердив наявність наданого ним нотаріально посвідченого дозволу, однак наполягав на врахуванні права батька та інших родичів відпочивати та спілкуватися із донькою ОСОБА_3 та не допускати зловживань зі сторони ОСОБА_1 щодо періоду та часу виїздів, їх узгодження із планами ОСОБА_2, навчальним процесом та інтересами дитини.
Представник Служби у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві первісний позов підтримала частково у задоволені зустрічного позову просила відмовити.
Заслухавши пояснення та заперечення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників, представника Служби у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві, а також ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.06.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Від шлюбу з ОСОБА_2 у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася донька ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим 17.09.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.6).
В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що донька ОСОБА_3 проживає разом із матір»ю, при цьому у батьків дитини та інших родичів постійно виникають суперечки щодо часу спілкування та можливості відпочинку з дитиною, які неодноразово вирішувалися у судовому порядку.
Станом на 09.04.2014 року ОСОБА_1 уклала Договір №2014-2015 на туристичне обслуговування, а згодом додаткову угоду від 14.04.2014 року за якими ФОП ОСОБА_7 як турагент взяла на себе зобов»язання організувати надання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 18.10.2014 року по 30.07.2015 року туристичних послуг для відпочинку у країни Шенгенської зони та Об»єднані Арабські Емірати.
Крім того, у відповідності до нотаріально посвідченої заяви від 18.09.2014 року ОСОБА_1 надала згоду своїй малолітній доньці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасові багаторазові поїздки до Республіки Білорусь, Російської Федерації, Республіки Кіпру, Країн Шенгенської угоди з метою відпочинку у період з 19.09.2014 року по 19.09.2015 року у супроводі її батька ОСОБА_2
Таким чином, на думку ОСОБА_1 нею створені всі передумови для отримання у судовому порядку дозволу на виїзд дитини до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року з метою відпочинку у супроводі матері без згоди та супроводу батька ОСОБА_2
З матеріалів справи вбачається, що 18.08.2014 року ОСОБА_2 також добровільно надав нотаріально посвідчену згоду та тимчасові поїздки до Чеської Республіки, Італійської Республіки, Французької Республіки, інших країн Шенгенської угоди, Республіки Андора, Об»єднаних Арабських Еміратів своїй доньці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 01.09.2014 року по 01.09.2015 року в супроводі її матері ОСОБА_1, що підтверджується заявою (а.с. 44), більше того, в січні 2015 року ОСОБА_1 скористалася дозволом і виїжджала з донькою на відпочинок до Об»єднаних арабських еміратів.
У відповідності до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, крім іншого із цивільних та сімейних правовідносин.
Опитана в судовому засіданні в присутності педагога ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 пояснила, що бажає подорожувати і відвідувати різні країни як із матір»ю так із батьком.
Таким чином, в судовому засіданні з»ясовано, що насправді ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не заперечують щодо поїздок доньки ОСОБА_3 у супроводі одного з батьків за кордон для відпочинку однак в силу вкрай неприязних стосунків між собою, навіть на противагу інтересам дитини, не можуть узгодити час таких поїздок та поступитися один одному без письмових гарантій дотримання обіцянок.
У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, наявні докази у справі спростовують вимоги первісного і зустрічного позовів та наявність спору щодо ухилення від надання добровільної згоди кожного з батьків на виїзд дитини за кордон.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і їх представники не скористалися неодноразовими перервами оголошеними в судовому засіданні для можливості полюбовного вирішення питання і прийняття спільного рішення в інтересах дитини та обміну наявними нотаріально посвідченими дозволами, більше того, наполягали на вирішенні даного питання саме шляхом ухвалення рішення судом з метою уникнення можливих зловживань із цього приводу.
Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд не вважає належними та допустимими доказами на підтвердження планування та організації ОСОБА_1 поїздок за кордон у період з 18.10.2014 року по 10.05.2015 року Договір №2014-2015 на туристичне обслуговування та додаткову угоду від 14.04.2014 року укладені із турагентом ФОП ОСОБА_7, оскільки із ваучера №262447 від 29.12.2014 року та сертифіката застрахованої особи №262447 від 29.12.2014 року вбачається, що поїздку до Об»єднаних арабських еміратів з 01.01.2015 року по 08.01.2015 року організовував інший туроператор - ДП «А.Е.Т. ДЖОНІ АП!»
За приписами ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч.1 ст. 313 ЦК України.
Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів та зарубіжних поїздок.
За змістом ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.
Ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.
З аналізу положень ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 313 ЦК України ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57 вбачається, що задоволення позову одного з батьків на одноразове вивезення дитини без згоди іншого за межі України можливе лише у разі доведення позивачем ухилення відповідача від надання такого дозволу, або відмови у його наданні, а також того, що така відмова є необґрунтованою. При цьому, такий дозвіл має надаватися іншим із батьків у кожному випадку окремо із зазначенням періоду перебування дитини за кордоном та відповідної країни перебування. Тому, надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за кордон без згоди іншого з батьків на підставі одного рішення суду є неможливим та є порушенням засад рівності прав та обов»язків батьків щодо дитини.
Виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року без згоди батька дитини у її супроводі до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року, а отже йдеться про багаторазові поїздки на підставі одного рішення суду, що суперечить нормам ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, засадам рівності прав та обов»язків батьків щодо дитини.
Також, суд зважає на те, що час декларованих поїздок за первісним та зустрічним позовом у період з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року і з 24.12.2014 року по 07.01.2015 року збіг і не може бути предметом розгляду на час винесення рішення.
Крім іншого, за ст. 257 СК України баба, дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні, а батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків.
За рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.04.2012 року визначено порядок спілкування ОСОБА_8, ОСОБА_9 з малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 два рази на місяць по суботах з 10 год. 30 хв. до 18 год. 30 хв. за місцем проживання батька ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом та вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом та вирішення даного питання по суті, ставлять під сумнів можливість виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 24.04.2012 року, яке набрало законної сили, щодо участі баби та діда у спілкуванні та вихованні онуки шляхом отримання систематичних побачень два рази на місяць по суботах з 10 год. 30 хв. до 18 год. 30 хв.
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у первісному та ОСОБА_2 у зустрічному позові.
Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 313 Цивільного кодексу України, ст.ст.141, 153, 157, 257 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57 та, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні при проголошенні судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Шевчук