Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4680/15
Головуючий у 1-й інстанції: Троценко Т.А.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів Савченко О.В.,

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору купівлі - продажу частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу нерухомості..

В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 09.01.2008 року належить 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1, співвласником іншої 1/2 частки є ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно у нього в користуванні знаходиться в житловому будинку «А» квартира НОМЕР_1, яка складається з кухні 1-1 площею 12 кв. м., житлової кімнати 1-2 площею 19, 3 кв. м., житлової кімнати 1-3 площею 12,4 кв. м., житлової кімнати 1-4 площею 6,6 кв. м., тамбур 2-1 площею 2,1 кв. м., а також господарчі приміщення - літня кухня «В», 1/2 частина сарай «Б», сараї «Г, Т,», душ «К», вбиральня «О», басейн «Д», зливна яма № 4, водопровід «П», підвал під «а». В загальному користуванні знаходяться ворота № 1, паркани № 2, №3, замощення № І.

Як виявилося, у договорі купівлі - продажу ? частини будинку АДРЕСА_1, укладеного 28.12.2006 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2, також значиться літня кухня «В».

Після придбання своєї частини будинку ОСОБА_2 дізнався, що насправді літня кухня «В» є приналежністю до квартири НОМЕР_1, тому перестав на неї претендувати. На цих же мотивах він погодився з розподілом земельної ділянки під домоволодінням, за яким літня кухня «В» віднесена до квартири НОМЕР_1.

Проте у даний час відповідач почав пред'являти на літню кухню свої права.

У зв'язку з зазначеним, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір купівлі - продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, який був укладений 28.12.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в частині підпункту 1.1 пункту 1 щодо відчуження літньої кухні «В».

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 28.12.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в частині відчуження літньої кухні «В».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду нормам матеріального і процесуального права, просить рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 рокускасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не сповістив, тому на підставі частини 2 статті 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, пояснення ОСОБА_3 і його представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд послався на статтю 217 ЦК України та виходили з того, що ОСОБА_3 довів право належності йому літньої кухні «В», яка зазначена у правовстановлюючих документах у позивача та помилково зазначена у договорі купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, який був укладений 28.12.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Такий висновок не узгоджується з нормами матеріального і процесуального права.

Згідно з статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а справа вирішена згідно із законом.

Відповідно до статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Також обов'язковими для встановлення судом є характер правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом з тим, при розгляді справи судом такі вимоги процесуального закону порушені.

За змістом статей 3,15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи позов про захист права ОСОБА_3 щодо власності на літню кухню «В» шляхом визнання частково недійсним укладеного 28.12.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, суд з достатньою повнотою не перевірив, чи порушено право власності ОСОБА_3 та чи підлягає воно захисту у спосіб, обраний ним.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 09.01.2008 року належить 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1, до складу якої входить квартира НОМЕР_1 з жилого будинку «А», прибудова «а», тамбур «аЗ», літня кухня «В», та ряд сараїв ( а. с. 4-5,7-9 ).

Співвласником іншої частини будинку являвся ОСОБА_6, який на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2006 року продав її ОСОБА_4 При цьому у нотаріально посвідченому договорі було зазначено, що відчужено квартиру НОМЕР_2 з житлового будинку «А», та ряд надвірних будівель, у тому числі літня кухня «В» ( а. с. 46).

28 грудня 2006 року ОСОБА_4 продала ? частку будинку ОСОБА_2 У договорі зазначалося, що відчужується також і літня кухня «В» ( а. с. 6,24-25 ).

ОСОБА_3 у позові посилався на те, що у вказаному будинку він проживає з народження. Літня кухня «В» будувалася його батьками, перебуває у користування його сім'ї до теперішнього часу. З урахуванням цього між ним та ОСОБА_2 був визначений і порядок користування земельною ділянкою. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 червня 2014 року у його користування передана земельна ділянка, на якій розташована літня кухня «В». Проти такого порядку користування ОСОБА_2 не заперечував, визнавав його право на спірну споруду ( а. с. 10-11 ).

Оскільки у договорі купівлі-продажу частини будинку, укладеного 28 грудня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, помилково зазначена літня кухня «В», яка фактично належить йому і перебуває у його користуванні, просив визнати в цій частині вказаний договір частково недійсним.

Відповідно до вимог статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтею 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

У пунктах 21,22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" також зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК. Судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним, і ухвалив рішення, яке не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права.

Таким чином, при розгляді позовних вимог ОСОБА_3 суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення їх по суті, а тому рішення суду про їх задоволення підлягає скасуванню в порядку статті 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 червня 2015 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору купівлі - продажу частково недійсним залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: