АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі:головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про оскарження неправомірних рішень, дій, бездіяльності посадових осіб та відшкодування завданої шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року про відмову в зупиненні провадження у справі та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року про залишення позову без розгляду, -

встановила:

11 квітня 2014 р. ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 25.06.2014 р. просив суд визнати дії та бездіяльність посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві протиправними, а постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №36255364 від 30.01.2013 р. не чинною у зв'язку з наявністю постанови про закінчення виконавчого провадження від 07.03.2013 р.

У зв'язку з цим просив зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві скасувати постанови про стягнення судових витрат на проведення виконавчих дій №36255364 від 01.02.2013 р., про стягнення виконавчого збору від 01.02.2013 р., відізвати з ПФУ виконавчі документи про відрахування з пенсії та повернути ОСОБА_2 кошти, що вирахувані з пенсії за весь час до прийняття судового рішення.

Також просив стягнути на користь боржника ОСОБА_2 завдану їй моральну шкоду в сумі 8000 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві скасувати постанови про стягнення судових витрат на проведення виконавчих дій №36255364 від 01.02.2013 р., про стягнення виконавчого збору від 01.02.2013 р., про зобов'язання відізвати з ПФУ виконавчі документи про відрахування з пенсії та повернути ОСОБА_2 кошти, що вирахувані з пенсії за весь час до прийняття судового рішення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 в іншій частині відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2014 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року в частині закриття провадження у справі залишено без змін. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

01 грудня 2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про визнання дій та бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби протиправними та визнання не чинною постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №36255364 від 30.01.2013 р.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про визнання дій та бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби протиправними та визнання не чинною постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №36255364 від 30.01.2013 р. залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, просив скасувати ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року та від 11 грудня 2014 року та взявши до уваги уточнення позовних вимог від 01.12.2014 р. ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Також апеляційна скарга містить заперечення на ухвали Дніпровського районного суду м. Києва: від 01 грудня 2014 р. про часткове задоволення клопотання про витребування доказів; від 01 грудня 2014 р. про відмову у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвали суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду в даній справі є позовні вимоги представника боржника про визнання дій та бездіяльності посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві протиправними, постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №3625364 від 30.01.2013 року не чинною у зв'язку з наявністю постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 березня 2013 року та вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 8000 грн.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про визнання дій та бездіяльності посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві протиправними, а постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №36255364 від 30.01.2013 р. - не чинною, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено визначений ч. 1 ст. 385 ЦПК України, ч. 6 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» процесуальний строк для звернення до суду з такими вимогами.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду.

Так, статтею 385 ЦПК України передбачено десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою.

Разом з тим наведена норма закону, яка міститься в розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» імперативно встановлює строки для звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах.

В даному випадку судом відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про оскарження неправомірних рішень, дій, бездіяльності посадових осіб у зв'язку з виконанням судового рішення в цивільній справі та відшкодування моральної шкоди.

Виключний перелік підстав для залишення позовної заяви без розгляду передбачений ст.207 ЦПК України та розширеному тлумаченню не підлягає.

Такої підстави для залишення позову без розгляду, як пропуск десятиденного строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, положення ст.207 ЦПК України не містять.

Крім цього, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції розглянута не була.

З огляду на викладене, ухвала суду про залишення позову без розгляду постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до п. 4 ч.1 ст. 311ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали суду першої інстанції від 10 грудня 2014 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.

Так, постановляючи ухвалу від 10 грудня 2014 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звернення заявника з касаційною скаргою на ухвали та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 серпня 2014 року, постановлені у даній справі, не є перешкодою для її розгляду, оскільки від наслідків розгляду такої скарги не залежало вирішення питань, що стосуються підстав заявлених у даній справі вимог.

Матеріали справи не містять доказів того, що суддя, який розглядав справу та ухвалив в даній справі судові рішення, був прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи, ухвалив неправосудне рішення в аналогічній справі, або доказів існування інших обставин, що свідчить про наявність обставин, за яких суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу).

За таких підстав підлягають відхиленню заперечення на постановлені Дніпровським районним судом м. Києва ухвали про відмову в задоволені відводів від 21 листопада 2014 року та від 10 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суду не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З огляду на викладене, часткове задоволення клопотання про витребування доказів не є свідченням порушення судом першої інстанції вимог ЦПК України щодо змагальності сторін.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити чи зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову. До початку розгляду справи судом по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Як вбачається зі змісту заяви про уточнення позовних вимог, в останній по суті йдеться не про збільшення чи зменшення позовних вимог, зміну предмету або підстав позову, а про нові вимоги, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх прийнятті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 311, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року про відмову в зупиненні провадження у справі залишити без змін.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року про залишення позову без розгляду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала в частині залишення без змін ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року про відмову в зупиненні провадження у справі може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/3142/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.