У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 6 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулось до суду з позовом про відшкодування шкоди

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року позов ПАТ «СК «ПЗУ Україна» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «СК «ПЗУ Україна» 21 348 грн 43 коп. на відшкодування шкоди.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 6 лютого 2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовити, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «СК «ПЗУ Україна», суд першої інстанції дійшов висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача 21 348 грн 43 коп. на відшкодування завданої матеріальної шкоди в порядку суброгації.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та виключаючи з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», апеляційний суд виходив із того, що ПАТ «СК «ПЗУ Україна» має право на відшкодування завданої ОСОБА_6 шкоди в порядку регресу.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального закону.

Судами встановлено, що 11 листопада 2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої належний ПрАТ «Імперіал Тобакоо Продакшн України» автомобіль марки «Шкода», державний номерний знак НОМЕР_1, отримав механічні пошкодження (а. с. 6-9, 15-17).

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року ОСОБА_7 визнано винною у вчинені ДТП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн (а. с. 18-19).

25 вересня 2013 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ПрАТ «Імперіал Тобакко Продакшн України» було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу (а. с. 5, 6).

11 листопада 2013 року ПрАТ «Імперіал Тобакко Продакшн України» звернулось до страховика із заявою про настання страхового випадку. 9 грудня 2013 року ПАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 21 348 грн 43 коп (а. с. 10-14, 30).

Судами встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідачки перед третіми особами не була застрахована (а. с. 16-17).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

У позовні заяві ПАТ «СК «ПЗУ Україна» посилаючись на положення ст. ст. 993, 1187 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», просило суд стягнути з відповідача 21 348 грн 43 коп. на відшкодування здійсненої страхової виплати ПрАТ «Імперіал Тобакко Продакшн України» (а. с. 2-3).

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 27 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. В такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Встановивши, що між позивачем та ПрАТ «Імперіал Тобакко Продакшн України» було укладеного договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, страховик здійснив ПрАТ «Імперіал Тобакко Продакшн страхову виплату, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» має право на стягнення суми страхового відшкодування з винної особи в порядку суброгації.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду в частині виключення із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підлягає скасуванню із залишенням в цій частині рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині визначення розміру страхової виплати, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» є такими, що відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, а тому підстави для скасування судових рішень в зазначеній частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 6 лютого 2015 року в частині виключення із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року в цій частині залишити в силі.

В інших частинах рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак