У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 4 242 грн 79 коп. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 17 березня 2009 року. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував і станом на 25 жовтня 2013 року допустив заборгованість в розмірі 26 399 грн 92 коп., яку банк просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 та судові витрати.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 березня 2008 року в розмірі 10 637 грн 57 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині позовних вимог про стягнення пені, зменшивши цей розмір з 4 242 грн 79 коп. до 576 грн та зменшивши загальний розмір заборгованості за кредитним договором з 10 637 грн 57 коп. до 6 970 грн 78 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, то це є підставою для стягнення з нього заборгованості за цим договором. При цьому зазначив, що банк звернувся до суду в межах строку позовної давності та, застосувавши положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшив розмір неустойки.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнення пені, виходив із того, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік, тому стягнув з відповідача на користь банку пеню в межах річного строку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вище вимогам процесуального закону рішення апеляційного суду не відповідає; обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені.

Судом установлено, що 18 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між банком та ним кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 4 242 грн 79 коп. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 17 березня 2009 року. ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ «Акцент-Банк» виникла заборгованість.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт), п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача.

При цьому такі Умови є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови були чинними під час укладення договору.

Проте суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника від 18 березня 2008 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом та не перевірив доводи відповідача про те, що 16 липня 2008 року він передав банку скутер Зумер 50СС, який належав йому на праві приватної власності, для реалізації та погашення заборгованості за кредитним договором від 18 березня 2008 року.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик