Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.07.2015 Справа №607/9302/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Рихліцької О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Тернопільське районне територіальне медичне обєднання, Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 у травні 2015 року звернулася до суду із заявою про встановлення факту настання захворювання у її сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 6 років, яке призвело до інвалідності. Обґрунтовує заяву тим, що її син з дитинства був інвалідом першої групи, яка встановлена йому довічно внаслідок психічного захворювання шизофренії. Вперше відхилення у розвитку заявник у сина помітила у 3-х річному віці, у звязку із чим у квітні 1990 року звернулася до дитячого психіатра та за результатами огляду спеціалістом ОСОБА_2 був поставлений діагноз: шизофренія, дитячий тип. Перший запис про захворювання сина заявника в історії хвороби зроблено за результатами огляду консультативною комісією Тернопільської обласної дитячої поліклініки у березні 1993 року. У 8-річному віці її сину встановлено статус дитини - інваліда та зазначено про потребу постійного стороннього догляду. У грудні 2002 року ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності. Через відсутність документів, що підтверджують факт настання захворювання у дитини до 6 років, що призвело до інвалідності, заявник не може реалізувати своїх передбачених законом прав щодо оформлення виходу на пенсію на пільгових умовах.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 заяву про встановлення підтримали, просили її задовольнити з мотивів викладених у ній.

Представники заінтересованих осіб - Тернопільського районного територіального медичного обєднання, Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи у їх відсутності не подавали.

За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін та представників заінтересованих осіб.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, установив такі обставини:

Як слідує зі свідоцтва про народження серії V-ИВ №349628, виданого 09 червня 1986 року міським відділом ЗАГС м. Чебаркуль Челябінської області, ОСОБА_2 народився 16 травня 1986 року.

Як убачається з довідки №33, виданою 12 лютого 2015 року Чебаркульською міською лікарнею, ОСОБА_2 відвідував кабінет дитячого психіатра, в квітні 1990 року йому поставлений діагноз: шизофренія, дитячий тип і рекомендовано обстеження в стаціонарі обласного клінічної лікарні для уточнення діагнозу.

Таким чином, ознаки відхилення у розвитку ОСОБА_2 були вперше відзначені у 3-річному віці.

Згідно з консультативною карткою виданою Тернопільською обласною клінічною лікарнею, 26 березня 1993 року спеціалістами поставлено ОСОБА_2 діагноз шизофренія, шифр «295.00», та рекомендовано стаціонарне лікування в дитячому психіатричному відділі.

Як слідує з довідки серії МСЕ №042931, на підставі висновку медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_2 20 травня 2002 року встановлена довічно перша група інвалідності, причина інвалідності з дитинства, зазначено, що потребує постійного по стороннього догляду.

Згідно з довідкою №534 від 03 березня 2015 року, виданою Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації, заявник ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні як одержувач допомоги по догляду за дитиною інвалідом з 23 грудня 1999 року по 16 травня 2002 року.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії.

Відповідно до п.п. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом.

Відповідно до листа-роз'яснення Пенсійного фонду від 18 січня 2006 року № 237/02?01 питання про призначення пенсії відповідно до вищезазначеної норми Закону розглядається лише тоді, коли надано висновок ЛКК про те, що захворювання, котре призвело до інвалідності дитини, мало місце до досягнення нею шестирічного віку.

Згідно з поясненнями ОСОБА_1 у судовому засіданні, на даний час медична картка її сина зберігається у психіатра Тернопільського районного територіального медичного обєднання. На її звернення про видачу висновку ЛКК про наявність захворювання сина до 6-річного віку їй було відмовлено, у звязку із тим, що дитина до досягнення вказаного віку у даного психіатра не оглядалася.

Таким чином встановлення факту інвалідності з дитинства, внаслідок захворювання у дитинстві у віці до 6 років, необхідно заявнику ОСОБА_1 для оформлення документів на отримання пенсії, що має право на пенсію за віком на пільгових умовах. Однак, через відсутність висновку ЛКК, ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити даний вид пенсії.

Факт настання захворювання ОСОБА_2 до досягнення ним 6 років, що призвело до інвалідності, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Так, свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона з її чоловіком проживали по сусідству сімї ОСОБА_2. Їх син ОСОБА_2 народився в Росії, вони переїхали на постійне проживання в Україну у 1991 році. З часу народження сина ОСОБА_1 часто приїжджала в Україну разом із ним. У 4-річному віці було видно, що їх син ОСОБА_2, не такий, не грався іграшками, бігав, не говорив реченнями, тільки повторяв слова. Знаходився ніби у своєму світі. Його поведінка виглядала неприродно.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що працює районним психіатром Тернопільського районного територіального медичного обєднання. Батьки ОСОБА_2 звернулися до неї 22 лютого 1995 року, коли їх сину було 8 років 9 місяців. Показали їй направлення обласного дитячого психіатра ОСОБА_7 у Львівську медичний генетичний центр з приводу підозри на синдром Камера (дитячий аутизм). У консультативні картці ОСОБА_2 поставлено діагноз шизофренія дитячий тип (шифр Ш-295.00). Більшість літератури говорить, що це захворювання розвивається в 3-4 - річному віці. З часу звернення батьків дитина оглядалася регулярно. Випадок був дуже складний. Якби це захворювання виникло не з народження, то страждала тільки емоційна сфера дитини, однак у нього інтелектуальний розвиток був на рівні 3-4 років, не були сформовані навики самообслуговування, його треба було годувати, мити, в дитини був відсутній інстинкт самозбереження.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що працювала у Великих Бірках Тернопільського району Тернопільської області педіатром. ОСОБА_2, коли йому було близького одного року, збатьками приїжджав на територію України. Вона йому робила щеплення. В 3 річному віці було видно, що дитина не така як всі, він ходив і викрикував, у нього були неадекватні рухи та реакція, сам не їв. ОСОБА_2 говорив, але його мова була уривками, не складав речень. Коли сімя ОСОБА_2 переїхала на постійне проживання, він став ще більш агресивний. Розвиток дитини зупинився на 3-4-річному віці.

Крім цього, суд враховує, що відповідно до довідки № 33, виданої 12 лютого 2015 року Чебаркульською міською лікарнею, вперше діагноз «шизофренія» ОСОБА_2 поставлено у 1990 році, тобто в неповних 4 роки.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини, дослідженні докази, суд вважає, що настання захворювання у ОСОБА_2, що призвело до інвалідності відбулося до 6-річного віку. При цьому в суду не виникає сумнівів у достовірності цього факту, а необхідність його встановлення зумовлена вагомістю поновлення порушення прав заявника. Тому, з метою недопущення порушення прав заявника, реалізація яких залежить від доведеності факту настання захворювання у дитини до 6 років, що призвело до інвалідності, суд приходить до переконання про необхідність встановлення цього факту судом.

Встановлення судом зазначеного факту повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 234 та ст. 256 ЦПК України щодо розгляду судом у порядку окремого провадження цивільних справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення, зокрема факту настання захворювання у дитини до 6 років, що призвело до інвалідності.

Керуючись 10, 60, 212, 213, 215, 256, 259, 294, п. 4 ст. 295 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт настання захворювання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до шести років, яке призвело до інвалідності.

Рішення набирає законної сили після закінченнястроку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя