Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/776/15 Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко І.М.
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.,

Судді Кримська О.М.,

Подліянова Г.С.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_3

на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року

та на додаткове рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 10.04.2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 10.04.2014 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 50 000 грн., відповідно до умов якого ОСОБА_4 надала позику, а ОСОБА_3 зобов'язалася повернути грошові кошти у строк до 20.04.2014 року.

Зазначає, що неодноразово зверталася до відповідачки з вимогами про повернення грошових коштів, проте усі вони були проігноровані, в зв'язку із чим вона вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачка неодноразово збільшувала свої позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з відповідачки 50 000 грн. основного боргу, суму неустойки - 29 000 грн. -, суму індексу інфляції в розмір 7 300 грн., три відсотка річних в сумі 709 грн. 30 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 1 200 грн., витрати за розміщення оголошення в газеті "Запорізька правда" в сумі 180 грн., судовий збір в сумі 875 грн. 92 коп..

Заперечуючи проти позову, у вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій зазначала, що маючи складне матеріальне становище, вона привласнила грошові кошти, які їй передавалися для сплати податку. Зазначала, що коли ОСОБА_4 стало відомо про заборгованість по податкам, вона почала вимагати від неї повернення коштів, погрожуючи, що звернеться до міліції.

ОСОБА_3 погодилася продати квартиру, яка залишилася після смерті батьків, з метою погашення спричинених нею збитків. Оригінали документів на квартиру забрала ОСОБА_4, після чого змусила ОСОБА_3 підписати договір позики на суму 50 000 грн., як гарантію виплати боргу. Вказану суму відповідачка за зустрічним позовом мотивувала тим, що вона включає в себе як борг за несплачені податки, так і нараховані штрафні санкції.

Таким чином, вважала, що була вимушена підписати договір, оскільки перебувала під психологічним тиском та в скрутному матеріальному становищі, при підписанні договору кошти не передавалися.

21.06.2014 року ОСОБА_4 звернулася до міліції із заявою про шахрайство, за якою було відкрито кримінальне провадження та ведеться досудове слідство.

Зазначала, що таким чином відповідачка за зустрічним позовом намагається в судовому порядку двічі стягнути з неї грошові кошти за несплату податків як в цивільному, так і в кримінальному процесі.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати договір позики від 10 квітня 2014 року на суму 50 000 грн., підписаний між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним на підставі ч.1 ст. 231 ЦК України та стягнути зі ОСОБА_4 судовий збір у сумі 243, 60 грн.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму 50 000 грн. основного боргу, суму 29 000 грн. неустойки, суму індексу інфляції яка складає 5650 грн., суму три відсотка річних яка складає 709 грн. 30 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 1200 грн., витрати за оголошення в газеті "Запорізька правда", яка складає 180 грн., судовий збір в сумі 875 грн. 92 коп..

Додатковим рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 грудня 2014 року в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2015 року виправлено описку в абзаці другому резолютивної частини додаткового рішення від 08.12.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 10.04.2014 року, зазначивши " В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 10.04.2014 року - відмовити".

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне та не всебічне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Також ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) (а.с.189-191).

Від ОСОБА_4 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, які містять клопотання про відхилення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та залишити рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року без змін.

ОСОБА_3 причини неявки в судове засідання не повідомила, будь - яких письмових клопотань, у тому числі і про перенесення розгляду справи від неї не надходило.

ОСОБА_4. приймає участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції через свого представника

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення та додаткове рішення суду не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 до підписання цього договору грошові кошти в сумі 50 000 грн., які ОСОБА_3 зобов'язалася повернути ОСОБА_4 у строк до 20.04.2014 року (а.с.40-41).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач борг не повернула у визначений у договорі позики строк, а тому сума боргу підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі.

Твердження відповідачки ОСОБА_3 про неотримання нею грошей за договором позики від 10 квітня 2014 року є безпідставними і недоведеними з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику ( Правова позиція, викладена у Постанові Верховного суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.13р.)

У п. 2 договору позики від 10 квітня 2014 року, який підписаний сторонами, зазначено, що грошові кошти, які є предметом договору, передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання договору ( а.с.40).

Згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншому розмірі, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу, яка має виражатися в незаконних діях на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Факт звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів 19.06.2014 року із заявою про те, що ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_6 забрали в неї документи про право власності на квартиру та погрожують фізичної розправою, що підтверджено висновком №3104 від 07.07.2014 року про відсутність підстав для відкриття досудового слідства, не доводить тверджень відповідачки про безгрошів'я чи про укладення зазначеного вище договору позики від 10 квітня 2014 року під впливом насильства ані фізичного ані психічного.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що не є фізичним чи психічним впливом погрози звернення до правоохоронних органів, оскільки у відповідності до абз. 4 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження факту застосування фізичного чи психічного тиску в розумінні ст. 231 ЦК України під час укладання договору позики від 10 квітня 2014 року ОСОБА_3 суду не надано.

Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають встановленим правовідносинам сторін та нормам матеріального права.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу з урахуванням неустойки, індексу інфляції і 3% річних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики грошей, боржник взяті на себе зобов'язання не виконав, борг не повернув, а тому на підставі ст.ст. 1049, 1050, 625 ЦК України вся сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку зі сплатою індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Проте, вирішуючи спір щодо стягнення індексу інфляції, судом першої інстанції застосована невірна формула, за якою проводиться розрахунок інфляції.

Так, Порядок розрахунку індексу інфляції визначено листом Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р. "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", відповідно до якого для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Так, позивачка просила суд стягнути інфляційні витрати станом з 20 квітня 2014 року по 10.11.2014 року, а отже при розрахунку використовуються індекси інфляції за травень-жовтень 2014 року:

103,8 х 101,0 х 100,4 х 100,8 х 102,9 х 102,4 = 1,118

А отже, вираховуючи суму індексу інфляції, що підлягає стягненню необхідно суму заборгованості, яка складає 50 000 грн. х 1,118 .

Однак, ці обставини не вплинули на висновки суду про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, та позивачем судове рішення не оскаржено.

Колегія суддів погоджується із розрахунком суми неустойки, яка нарахована відповідно до п. 11 договору позики від 10 квітня 2014 року, яким передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позичені грошові кошти, позикодавець має право вимагати, а позичальник зобов'язується сплатити неустойку у розмірі 2% від суми позики, за кожен повний тиждень прострочення виконання зобов'язання за цим договором, а також стягнення 3% річних від простроченої суми.

Висновки суду в частині стягнення витрат на правову допомогу та судових витрат відповідають обставинам справи та зроблені з дотриманням норм ст. 79, 84, 88 ЦПК України та Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду щодо відсутності підстав для визнання договору позики недійсним з мотивів, викладених у зустрічній позовній заяві та наявності підстав для задоволення первісного позову про стягнення суму боргу не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідачка обґрунтовувала свої зустрічні позовні вимоги та заперечення проти позову ОСОБА_4 всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду даної цивільної справи, судом досліджувались обставини, якими обґрунтовувала свої зустрічні вимоги ОСОБА_3, сторонами надавались з цього питання пояснення, та у рішенні суду від 24 листопада 2014 року, містяться висновки суду про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Оскільки у резолютивній частині рішення суду не зазначено про вирішення зустрічної позовної вимоги ОСОБА_3, суд обґрунтовано ухвалив додаткове рішення щодо зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2015 року виправлено описку в абзаці другому резолютивної частини додаткового рішення від 08.12.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 10.04.2014 року, зазначивши " В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 10.04.2014 року - відмовити".

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності додаткового рішення місцевого суду є необґрунтованими і не спростовують висновки суду першої інстанції про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення .

Керуючись ст.ст. 220, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року та на додаткове рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 грудня 2014 року у цій справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: