Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Управління державної міграційної служби в Тернопільській області, орган опіки та піклування Тернопільської районної державної адміністрації, про виселення та зняття із реєстраційного обліку

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про виселення з будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, та зняття їх з реєстраційного обліку за указаною адресою.

Вимоги мотивовано тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2011 року було звернуто стягнення на указаний будинок з надвірними будівлями та спорудами і на земельну ділянку під ним у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором. Вимогу банку від 27 вересня 2013 про добровільне виселення та зняття з реєстрації відповідачами не виконано, що унеможливлює виконання судового рішення про задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 із житлового будинку, що знаходиться АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зняття їх із реєстраційного обліку в Управління державної міграційної служби в Тернопільській області. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2011 року звернуто стягнення на домоволодіння по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності від 25 квітня 2007 року, виданого на підставі рішення Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 29 березня 2007 року № 57; та земельну ділянку, на якій розташований указаний будинок, площею 0, 0266 га, що належить ОСОБА_3 відповідно до державного акта від 23 червня 2004 року, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Універсал Банк» за генеральним договором про надання кредитних послуг № BL 399 від 27 листопада 2007 року (з урахуванням додаткових угод до нього) у розмірі 1 195 189, 31 грн.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» <nau://ukr/1304-18> встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-58цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-44цс15 від 25 березня 2015 року, 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що судами не застосовано норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» <nau://ukr/1304-18> є необґрунтованими.

Разом з тим, як встановлено та підтверджується матеріалами справи, предмет іпотеки - домоволодіння по АДРЕСА_1 належить іпотекодавцю на підставі рішення виконавчого комітету Білецької сільської ради від 29 березня 2007 року № 57, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 25 квітня 2007 року, тобто придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Вирішуючи спір, суди норм ст. 109 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не застосували та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для виселення, тому оскаржувані судові рішення скасовуються відповідно до ст. 338 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 7 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук