СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/1000/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

03.11.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 79 863,26 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.10.2013 року позивач надала відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 4 895,00 Євро. Договір позики був укладений в письмовій формі у вигляді розписки. Відповідач зобов'язалась повернути кошти до 01.02.2014 року. В установлений строк відповідач грошові кошти не повернула. Враховуючи, що боргові зобов'язання відповідачем не виконані, просить заявлені позовні вимоги задовольнити.

В подальшому позивачем подавалися заяви про збільшення позовних вимог, в яких вона просить стягнути з відповідача 166 672,52 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В додаткових поясненнях, які були подані після початку розгляду справи по суті, представник позивача зазначив, що фактично договір позики було укладено 23.02.2012 року і саме тоді передавалися кошти, 01.11.2013 року кошти не передавалися, а лише була написана розписка.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що 01.11.2013 року договір позики не укладався і кошти не передавалися, а тому відсутні підстави для стягнення коштів за договором позики (розпискою) від 01.11.2013 року.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 01.11.2013 року ОСОБА_2 було написано розписку про отримання від ОСОБА_1 у борг 4 895, 00 Євро, які вона зобов'язувалася повернути до 01.02.2014 року, про що зазначено у розписці (а. с. 3).

Проте, з пояснень сторін встановлено, що 01.11.2013 року жодні кошти не передавалися, а лише була написана розписка у зв'язку із досягненням сторонами певних домовленостей щодо повернення коштів за договором позики, який було укладено 23.02.2012 року, про що свідчить розписка від 23.02.2012 року (а. с. 48).

Сторони визнають, що договір позики було укладено 23.02.2012 року, а не 01.11.2013 року, і саме за розпискою від 23.02.2012 року виникли боргові зобов'язання.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, чинне законодавство відносить договір позики до реальних договорів, обов'язковою умовою укладення якого окрім досягнення згоди сторін ще є передача речі, коштів, вчинення фактичних дій.

Судом достовірно встановлено і визнається сторонами, що за розпискою від 01.11.2013 року кошти не передавалися, а тому в силу ст. 1046 ЦК України договір позики вважається не укладеним. Оскільки договір не укладений, то у сторін не виникло прав і обов'язків, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення коштів за договором позики від 01.11.2013 року, що укладений у формі розписки.

З позовної заяви і доданої до неї розписки (а. с. 2-3) вбачається, що позивач звертався до суду з позовом про стягнення коштів саме за договором позики від 01.11.2013 року, що укладений у формі розписки.

16.04.2015 року суд перейшов до розгляду справи по суті, після чого з особистих пояснень позивача було встановлено, що фактично договір позики було укладено 23.02.2012 року і саме тоді передавалися кошти, 01.11.2013 року кошти не передавалися, а лише була написана розписка у зв'язку із досягненням сторонами певних домовленостей щодо повернення коштів за договором позики від 23.02.2012 року. В подальших поясненнях представника позивача вказані обставини визнаються, вони підтверджуються і поясненнями відповідача.

Такі пояснення позивача і його представника фактично є зміною предмету і підстав позову. Під підставами позову, які згідно ст. 11 ЦПК може змінити тільки позивач, слід розуміти відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 119 ЦПК обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не саме по собі посилання позивача на певну норму закону.

Підставою позову в даній справі є неповернення коштів за договором позики від 01.11.2013 року, які відповідач зобов'язувалася повернути до 01.02.2014 року, а предметом - стягнення коштів за вказаним договором, а не за будь-яким іншим.

В силу ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підставу позову лише шляхом подання письмової заяви до початку розгляду судом справи по суті.

Позивач не подавав письмової заяви про зміну предмету або підстав позову, а тому суд розглядає вимоги про стягнення коштів саме за договором позики від 01.11.2013 року, що укладений у формі розписки. Судом встановлено обставину не укладення 01.11.2013 року договору позики, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 31, 59-61, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 1046 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29.05.2015 року.

СУДДЯ Т.О. ЗАЄЦЬ