АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянда М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Паучек І.І.

за участю: ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 який діє в інтересах ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі- продажу недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 грудня 2014 року,-

встановила:

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом . Просила:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 лютого2010 року, який був укладений між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_4, та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 лютого 2013 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу;

Посилався на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Шевченківського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист № 727/2432/14-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Чернівці про виселення її з квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів виконавчого провадження, їй стало відомо про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу спірної квартири.

Вважає, що між нею і ОСОБА_4 23 лютого 2010 року був укладений фіктивний договір купівлі-продажу квартири , оскільки між сторонами

________________________________________________________________________________________

№22ц-794/382/15 Доповідач Одинак О.О. насправді був укладений договір позики. Відповідно до умов договору позики позивачка отримала від відповідачки 18 000 доларів США строком на один рік, тобто до 23 лютого 2011 року. Спірна квартира була передана ОСОБА_4 як предмет іпотеки з метою забезпечення виконання умов договору позики.

Доказом фіктивності укладеного між нею і відповідачем ОСОБА_4 договору купівлі - продажу є ті обставини, що ОСОБА_2 на даний час користується спірною квартирою та сплачує комунальні платежі. Окрім цього, після відчуження квартири АДРЕСА_1 позивачка вчинила самовільне перепланування із добудовою.

Договір купівлі - продажу квартири укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 є фіктивним , оскільки він був укладений сторонами без належного волевиявлення та без наміру створення правових наслідків.

Вказаний договір також укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 грудня 2014 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції не з'ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Так, згідно ст. 202 ч. 1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.203 ч. З ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ст.215 ч. 1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) з вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанови) роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.23 Постанови правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

У п. 24 Постанови судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У п. 25 Постанови судам роз'яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції 23 лютого 2010 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до п. 1 даного договору, продавець ОСОБА_2 передала за плату, а покупець ОСОБА_4 прийняла у власність спірну квартиру загальною площею 72,20 кв.м.

Із змісту договору купівлі - продажу від 23 лютого 2010 року вбачається, що за погодженням сторін, продаж квартири здійснювався за 144039 гривень (п.3). Вказані кошти були отримані продавцем від покупця до підписання даного договору. Своїм підписом в договорі продавець підтвердила факт повного розрахунку за придбану квартиру і відсутність до покупця будь-яких претензій майнового характеру (п.4). Зазначену в договорі ціну продажу позивач вважала для себе вигідною , її розмір не пов'язаний зі збігом тяжких обставин і повністю її задовольняв (п. 5). Крім цього, за змістом договору ОСОБА_2 стверджувала в нотаріуса про те, що спірна квартира не заставлена, в спорі не перебуває, не подарована, не відчужена, не передана третім особам які б могли визнати на неї право власності. Договір вчинений за відсутності впливу тяжких обставин, і не на вкрай невигідних умовах, не є фіктивним чи удаваним ( п.15). Вказаний договір підписаний обома сторонами, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_4

03 березня 2010 року ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на підставі даного договору в бюро технічної інвентаризації.

Судом також встановлено, що 07 лютого 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с. 10).

Із змісту даного договору вбачається, що продавець ОСОБА_4 продала, а покупець ОСОБА_6 купив вищенаведену спірну квартиру за погодженням сторін. Продаж вказаної квартири було здійснено за 238080 гривень.

Суд першої інстанції правильно встановив той факт , що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів наявності обставин, на які вона посилалась в позові, як на підставу своїх вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними.

Суд першої інстанції також прийшов до правильного висновку про те, що право позивачки не підлягають захистові шляхом задоволення позову про визнання оспорюваних правочинів недійсними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення , а тому його слід залишити без змін .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Зокрема безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що порушене право позивачки не підлягає захистові шляхом задоволення позову про визнання оспорюваних правочинів недійсними.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215,216 ЦК України. Норма ч. 1ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Саме таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95 цс 13.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308 ЦК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: