АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Добролюбовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року по справ за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.. 69, 70 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, належного їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

У відповідності до ст. 59, 61 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2012 року по 26 листопада 2014 року.

Після укладення шлюбу, сторони стали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаний будинок, згідно договору дарування житлового будинку від 29 листопада 2000 року, належить ОСОБА_6, яка являється матірю відповідача.

Згідно квитанцій від 19 вересня 2011 року та від 09 вересня 2014 року позивачу належить ліжко «Жасмін» та дві шафи, які вона придбала до укладення шлюбу. Вказані речі позивач перевезла в будинок, де проживала з відповідачем.

Відповідно до акту від 30 квітня 2015 року, складеного головою квартального комітету № 42 ОСОБА_7, зазначені ліжко та шафи відповідач повернув позивачу в січні 2015 року.

Також, як вбачається з матеріалів справи, майно, зазначене позивачем у позові, а саме: скутер «Хонда «Ленд», вартістю 7400 грн., телевізор «Самсунг», вартістю 8100,90 грн., мікрохвильова піч, вартістю 674,90 грн., мякий куток «Мілан», вартістю 5300 грн., насос циркулярний, вартістю 430 грн., системний блок, вартістю 3200 грн. не являються спільним майном подружжя, а придбане батьками відповідача - ОСОБА_8 та ОСОБА_6, про що свідчать відповідні квитанції із зазначенням прізвища покупця(а.с.35-37).

Щодо іншого майна, яке позивачка визначає, як спільне майно подружжя та яке підлягає розподілу, то останньою надано копії чеків про його придбання, з яких не вбачається ким саме це майно було придбане.

Відповідно до ст..212 ЦПК оцінка доказів є виключним правом суду та їх переоцінка є неприпустимою.

Таким чином, виходячи з правила належності та допустимості доказів, а також оцінки наданої судом першої інстанції, надані копії чеків не можуть бути визнані належними доказами придбання майна подружжям в інтересах сімї. В звязку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції посилався на необґрунтовану вимогу про витребування ліжка та шафи-купе з чужого незаконного володіння, які відповідно до акту від 30 квітня 2015 року, складеного головою квартального комітету № 42 ОСОБА_7, вивезені позивачкою в січні 2015 року. Колегія суддів вважає цей висновок, таким, що відповідає обставинам справи.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідач до цього часу не повернув належно особисто їй ліжко та дві шафи, в звязку з чим просить скасувати все рішення. В обгрунтування доводів апеляційної скарги жодних доказів не наводить. Ані при розгляді справи судом першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції акт від 30 квітня 2015 року, складений головою квартального комітету № 42 ОСОБА_7, про те. що позивачкою вивезені дві шафи та ліжко в січні 2015 року апелянтом не спростовано.

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст.309 ЦПК для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам ст..213, 214 ЦПК, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: