Справа №573/717/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Свиргуненко Ю. М.
Номер провадження 22-ц/788/1190/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 05 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Білопільський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Сумській області, про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 05 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції фактично вирішив право власності на частину будинку АДРЕСА_1 Білопільського району Сумської області за відповідачем ОСОБА_4, чим вийшов за межі заявленого позову, невірно застосувавши норми чинного законодавства.

Суд не взяв до уваги те, що відповідач більш ніж три роки не заявляв свого права на спільне майно подружжя, тому, відповідно, втратив право на нього. На сьогодні вона є єдиним власником спірного будинку. Право власності на будинок зареєстроване в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно лише за нею. Відповідач не визнавав свого права на частину будинку, договір поділу між ними не укладався, в суд з приводу поділу майна він не звертався, а тому його не можна вважати таким, що має право на частину будинку.

Реєстрація відповідача в будинку порушує її право на отримання субсидії на відшкодування витрат на утримання будинку, які несе лише вона. Відповідач не проживає і не перебуває у її будинку, відповідно, не має підстав бути зареєстрованим за адресою знаходження будинку.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала скаргу з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

27 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2007 року, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за № 2360370, їй належить будинок АДРЕСА_1 Білопільського району Сумської області.

У будинку зареєстрована вона та її колишній чоловік ОСОБА_4, шлюб з яким розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду від 30 листопада 2011 року.

З 01 березня 2011 року ОСОБА_4 в будинку не проживає, його речі в будинку відсутні. Їй не відомо, де він знаходиться. Останній раз вона спілкувалась з ним по телефону близько півтора роки тому, на прохання знятись з реєстрації відповідач не відреагував.

В зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в її будинку, вона сплачує за нього комунальні послуги, несе додаткові витрати на утримання будинку, не може отримати субсидію та розпорядитися своїм майном, чим порушуються її майнові права.

Посилалась на те, що вона є правомірним власником будинку, в якому відповідач не мешкає більше чотирьох років, на положення ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України щодо права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, непорушність права власності, права власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначаючи, що ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але відповідач відмовляється знятись добровільно з реєстрації в її будинку, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може бути рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, просила позбавити ОСОБА_4 права користування будинком АДРЕСА_1 Білопільського району Сумської області шляхом зняття його з реєстрації.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 Білопільського району був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України є підстави вважати його об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач як співвласник не може бути позбавлений права власності та знятий з реєстрації в цьому будинку.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 07 вересня 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Шосткинського міськвиконкому, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №394.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 вересня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району, зареєстрованого в реєстрі за №1613, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16392274 та реєстраційного посвідчення, виданого філією «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця» у складі КП «Сумське МБТІ» позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_2 Білопільського району Сумської області. В договорі зазначено, що він укладається за згодою другого з подружжя покупця (а.с.5-8).

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9).

Згідно довідки виконавчого комітету Вирівської сільської ради Білопільського району №317 від 19 березня 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані в АДРЕСА_2 за вказаною адресою фактично не проживають (а.с.10).

З довідки Білопільського РС УДМС України в Сумській області від 03 квітня 2015 року також вбачається, що відповідач ОСОБА_4 згідно реєстраційних обліків Білопільського РС УДМС значиться зареєстрованим АДРЕСА_3 (а.с.17).

Частиною третьою статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63, ч. 1 ст. 68 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», містить перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Згідно абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на зазначені норми матеріального та процесуального права та вірно встановлені судом обставини справи, з врахуванням принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є обгрунтованим висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову про зняття відповідача з реєстрації в спірному будинку.

Позивач не заперечила тієї обставини, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу, відповідач вселився в нього та зареєструвався як її чоловік і співвласник будинку. В засіданні апеляційного суду вона пояснила, що оформлення договору купівлі-продажу будинку на її ім'я було здійсненне за бажанням її чоловіка, хоча спочатку планували договір оформити на трьох осіб - на них та сина.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право на житло гарантується Конституцією України, зокрема ч.3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Рішення суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року, в якій Верховний Суд України зазначив, що аналіз ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 391 ЦК України, згідно яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З огляду на вищезазначене доводи позивача про те, що вона як єдиний власник житла обгрунтовано звернулась до суду за захистом свого порушеного права з негаторним позовом на підставі ст. 391 та положень інших норм ЦК України щодо захисту права власності, не спростовують висновків суду, оскільки обраний нею спосіб захисту свого порушеного, як вона вважає, права єдиного власника будинку, суперечить як вказаним нормам ЦК України, так і нормам СК України, та свідчить про помилкове трактуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України і норм матеріального права.

Посилаючись на вищезазначену постанову Верховного Суду України і на те, що відповідач відмовляється знятись з реєстрації добровільно, а тому єдиною підставою для зняття його з реєстрації місця проживання в будинку може бути рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, позивачка в той же час відповідного позову до відповідача не заявляла.

Як вбачається з матеріалів справи, вважаючи себе єдиним власником житла з тих підстав, що договір купівлі-продажу будинку був укладений і державна реєстрація права власності проведена в період шлюбу лише на її ім'я, позивачка в той же час не зазначала в позові, в якому тоді статусі відповідач поселився та зареєструвався в спірному будинку та з яких підстав, прямо передбачених законом, зокрема, ЖК України чи ЦК України, в цьому випадку підлягає позбавленню права на вказане житло, і, як наслідок, - зняттю з реєстрації відповідним органом ДМС. Позовна заява з вимогами про це, оформлена відповідно до ст. 119 ЦПК України, до суду не подавалась.

Таким чином, обрання позивачем такого способу захисту свого права власника будинку як позбавлення відповідача права користування будинком шляхом зняття його з реєстрації в ньому з посиланням на норми ЦК України щодо захисту права власності, не ґрунтується на нормах матеріального права.

З огляду на правову позицію Верховного Суду України, на яку посилається позивачка, суд зробив вірний висновок про те, що, оскільки будинок був придбаний під час перебування сторін в шлюбі, є підстави вважати його спільною сумісною власністю подружжя, між ними склались майнові правовідносини з приводу власності на будинок, а тому спір між сторонами повинен вирішуватись на підставі норм СК України. Лише за наслідком розгляду спору щодо права власності на будинок чи права на житло може бути вирішене питання про зняття відповідача з реєстрації.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про сплив позовної давності для можливого пред'явлення відповідачем позову про визнання за ним права власності на частину будинку, також не спростовують висновків суду, оскільки вказана обставина не була предметом спору в суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вірно встановлені судом обставини справи та вищезазначені положення закону, суд вірно встановив спірні правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в позові, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 05 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -