Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Харцизького міського суду Донецької області від 16 листопада 2011 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 8 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ Державний ощадний банк України») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 25 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 125 000 грн зі сплатою 23 % річних на строк 240 місяців для придбання квартири. Виконання позичальником зобов'язань за указаним договором забезпечено порукою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договорами № 192/565 від 25 липня 2008 року.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення ОСОБА_3 строку та порядку погашення кредиту станом на 3 лютого 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 146 085, 97 грн, із яких: 24 998, 49 грн - борг за процентами, 119 790 грн - залишок за тілом кредиту, 1 297, 48 грн - пеня, позивач просив стягнути указану суму боргу із боржника та поручителів у солідарному порядку.

Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 16 листопада 2011 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ВАТ Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 146 085, 97 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 8 квітня 2014 року змінено рішення суду першої інстанції. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ВАТ Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 145 600 грн, із яких: 119 790 грн - прострочений основний борг, 24 998, 49 грн - прострочені проценти, 812, 32 грн - пеня. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

На суд апеляційної інстанції такі обов'язки покладаються в силу ст. 303 ЦПК України.

При вирішенні справи апеляційний суд виходив із обставин про те, що 25 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 125 000 грн зі сплатою 23 % річних на строк 240 місяців для придбання квартири. Виконання позичальником зобов'язань за указаним договором забезпечено порукою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договорами № 192/565 від 25 липня 2008 року.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 12 листопада 2009 року у солідарному порядку із ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ВАТ Державний ощадний банк України» було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 01 червня 2009 року у розмірі 25 452, 77 грн, із яких 4 687, 41 грн - прострочення за тілом кредиту, 20 761, 59 грн - прострочені проценти.

У позові, що розглядається, до стягнення позивачем заявлено заборгованість, яка утворилася станом на 3 лютого 2011 року у розмірі 146 085, 97 грн, із яких: 24 998, 49 грн - борг за процентами, 119 790 грн - залишок за тілом кредиту, 1 297, 48 грн - пеня.

В апеляційній скарзі позичальник заперечувала правильність проведених банком нарахувань, зокрема розрахунок боргу щодо процентів за користування кредитом. Заявник посилалася на безпідставність нарахування процентів за користування кредитом з огляду на положення додаткового договору № 1 від 25 травня 2010 року до договору про іпотечний кредит від 25 липня 2008 року та включення до розрахунків сум, стягнутих за рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 12 листопада 2009 року.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору (п. 1.6.1.1.), проценти нараховуються банком за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит.

Додатковим договором викладено у новій редакції п. 1.6.1.1. кредитного договору та зазначено, що проценти нараховуються банком за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит, або до моменту, коли банк змушений звернутися до третіх осіб (судових органів, нотаріуса) з метою примусового стягнення боргу, або до моменту смерті позичальника.

У п. 4 додаткового договору сторони погодили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання.

Умов щодо зворотної дії у часі положення додаткового договору не містять, а тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що на момент звернення банку до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості у червні 2009 року положення додаткової угоди від 25 травня 2010 року не діяли та не зобов'язували банк припинити нарахування процентів за користування кредитними коштами після позову 2009 року.

Разом з тим, судом не перевірено, яку суму фактичного залишку заборгованості за кредитом прийнято за базу нарахування процентів за кредитом, із якої утворився борг у розмірі 24 998, 49 грн.

Крім того, суд зазначає, що заборгованість за процентами у вказаному розмірі утворилася станом на 09 лютого 2011 року, а із наданих позивачем до суду апеляційної інстанції розрахунків випливає, що борг за процентами нараховано за період із 01 червня 2009 року по 25 травня 2010 року.

Відсутні у рішенні апеляційного суду й висновки щодо цільового зарахування внесених позичальником коштів (на погашення яких платежів: прострочених, поточних згідно черговості задоволення вимог банку (п. 1.7. кредитного договору) їх спрямовано).

Таким чином, обставини про розмір та період нарахування плати за користування кредитом, боргу за тілом кредиту, щодо яких виник спір, не з'ясовані.

Апеляційним судом правильно враховано законодавчі обмеження щодо нарахування неустойки, однак враховуючи те, що загальний розмір виконання, на яке претендує позивач, встановлено із порушенням норм процесуального права, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню й у частині стягнення пені.

Крім того, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про стягнення суми боргу із позичальника ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку. При цьому виходив із встановлених обставин про те, що обов'язки поручителів виникли на підставі окремих договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 554 ЦК України, солідарно перед кредитором відповідають лише особи, які спільно дали поруку.

Таким чином, між поручителями за окремими договорами солідарна відповідальність не виникає. Кожен із них несе солідарну відповідальність з боржником.

Норми наведеної статті судом апеляційної інстанції застосовано неправильно.

Крім того, договір поруки, укладений із ОСОБА_5, у матеріалах справи відсутній. Докази, на підставі яких суд вважає встановленим обов'язок ОСОБА_5 відповідати за позовом як поручитель боржника, в оскаржуваному рішенні апеляційного суду не вказані.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 8 квітня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук