Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1867/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі-Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 28.03.2007 року сторони уклали кредитний договір №ZPXRRX06060252, за яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 1966,76 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 28.03.2008 року шляхом внесення щомісячних платежів по 223 грн.09 коп. На порушення умов договору позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 24.09.2013 року має заборгованість в сумі 26 850,07 грн., з яких заборгованість по процентам за користування кредитом - 10 939,76 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 578,28 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 13 577 грн. 26 коп., а також штрафи: фіксована частина штрафу - 500,00 грн., процентна складова штрафу - 1254 грн. 77 коп. Посилаючись на зазначені обставини, Банк проси суд на підставі ст..ст.526,527,530, 1054 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитом - 10 939,76 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 578,28 грн., пеню та штраф за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 859, 61 грн., а всього 12 377,65 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позичальник не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Встановлено, що 28 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 1966 грн. 80 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 28 березня 2008 року.

Згідно з умовами укладеного між сторонами договору він складається із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (стандарт) (далі - Умови).

Свою згоду з Умовами ОСОБА_3 висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав (а.с. 3).

За умовами договору погашення кредиту здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами з 28 по 3 число кожного місяця у сумі 223,09 грн., які спрямовуються на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також витрат згідно з умовами.

Згідно з п.4.2 Умов при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в розмірі 15,17% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а.с.3 зворот, 4-7).

Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2., 3.2.3 Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості ( п.5.1, 5.3 Умов: а.с.7).

Проте ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за договором. Останній платіж за кредитом він здійснив 31 січня 2011 року, сплативши 2 700 грн., які були спрямовані Банком на погашення тіла кредиту та відсотків та припинив погашення кредиту, у зв'язку із чим виникла заборгованість, розмір якої станом на 24 вересня 2013 року становив 26 850, 07 грн., із яких 10 939, 76 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, нарахована станом на 31 січня 2011 року (дати погашення тіла кредиту), 578,28 грн. - заборгованості по комісії, 13 577,26 грн. - пеня відповідно до п.5.3 Умов і правил, 500 грн. штраф - фіксована складова, 1254,77 грн. - штраф процентна складова (а.с.2, 31).

Оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до 5 років, це відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та свідчить про дотримання банком строків позовної давності.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин справи та з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що при отриманні споживчого кредиту позичальник не був ознайомлений з Умовами надання споживчого являються безпідставними, оскільки в заяві про надання кредиту, яка підписана ОСОБА_3 власноручно, зазначено про те, що він ознайомлений і погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка» / стандарт), які були надані йому у письмовій формі. В заяві також зазначено, що своїм підписом він підтверджує факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.3 зворот).

Посилання апелянта на те, що заява позичальника від імені Банку підписана не уповноваженою особою, являються неспроможними. За своєю правовою природою заява позичальника являється одностороннім правочином і має бути підписана тільки заявником. Як зазначено в заяві позичальника в графі «відмітки Банку», уповноважена особа - менеджер ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, перевірила правильність та достовірність інформації, викладеної в заяві позичальника, а також провела ідентифікацію особи позичальника. Передбачених законом підстав для висновку про те, що посадова особа Банку діяла з перевищенням своїх повноважень немає, оскільки Банк схвалив укладений сторонами правочин, надавши позичальнику кредитні кошти.

Доводи апелянта про те, що він не був ознайомлений з п.4.2 Умов, якими передбачено підвищення відсоткової ставки за кредитом до 182% річних, являються неспроможними, оскільки такі положення щодо умов надання кредиту містяться в заяві позичальника, підписаній ним власноручно (а.с.3 зворот).

Відсутність підпису позичальника на Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («розстрочка»/ стандарт) не свідчить про недотримання сторонами письмової форми правочину. В заяві про видачу кредиту позичальник власноручно підтвердив згоду на укладення кредиту у спосіб, обраний сторонами, а також про ознайомлення з Умовами та правилами кредитування. Допустимих доказів на підтвердження того, що на час видачі кредиту діяли інші Умови і правила кредитування відповідач суду не надав.

Посилання апелянта на несправедливі умови кредитування, не являються підставою для скасування судового рішення і відмову Банку у задоволенні позову. У передбаченому законом порядку кредитний договір відповідач не оспорив, а тому в силу ст.ст.204, 629 ЦК України він є правомірним і обов'язковим для виконання сторонами.

Посилання апелянта на невідповідність кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» являються також неспроможними, оскільки всі суттєві умови договору щодо суми кредиту, відсоткової ставки, порядку погашення, розміру комісії, підвищених відсотків, тощо містяться в заяві позичальника, текст якої викладений чітко і не потребує значного періоду часу і спеціальних знань в галузі права для ознайомлення з ними.

Доводи апеляційної скарги про подвійну відповідальність позичальника, стягнення пені і штрафу не відповідають фактичним обставинам справи. Умовами надання споживчого кредиту сторони передбачили відповідальність позичальника у вигляді сплати як пені, так і штрафу в залежності від виду цивільного правопорушення.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища відповідача зменшив розмір нарахованих Банком штрафних санкцій із заявлених до стягнення 15 332 грн. до 859 грн. В зазначеній частині рішення суду Банком не оскаржено, а права відповідача судом не порушені.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції строків позовної давності являються неспроможними. Як встановлено судом і не оспорювалося сторонами, позичальник в межах строків позовної давності після закінчення строку дії кредитного договору у січні 2011 року погасив заборгованість за тілом кредиту і частково - за відсотками, тобто вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, який існував станом на січень 2011 року. В силу ст.264 ЦК України вказана обставина перервала перебіг позовної давності і відповідно до ч.3 вказаної норми права перебіг позовної давності почався заново. З вимогою про стягнення заборгованості з відсотків, нарахованих станом на січень 2011 року, Банк звернувся до суду у вересні 2013 року, тобто з дотриманням строків позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: