Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача - Литвинець Д.А.

представника відповідача - Фрідман Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про зобов»язання вчинити дії, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсаційних виплат, середнього заробітку та вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Лізинг Інформаційних технологій» про визнання неправомірним звільнення з роботи 10 червня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України; про зобов'язання змінити підставу і дату звільнення з внесенням в трудову книжку запису про звільнення з ініціативи працівника згідно ч.3 ст.38 КЗпП України 5 червня 2014 року та видати трудову книжку; про стягнення суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням компенсаційних виплат за несвоєчасні виплати заробітної плати згідно ч.ч.2,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» у розмірі 1000 грн.; про стягнення компенсації за невикористані відпустки у розмірі 2383 грн.22 коп.; про стягнення середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України за весь час затримки розрахунку у розмірі 12000 грн.; про стягнення вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України у розмірі 6000 грн. Позивач зазначав, що 8 грудня 2014 року був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України з 10 червня 2014 року необґрунтовано, оскільки прогулів він не вчиняв, 21 травня 2014 року ним була подана заява про звільнення за власним бажанням з 5 червня 2014 року і з цих підстав він мав бути звільненим. Наказ про його звільнення був винесений лише 8 грудня 2014 року, що є порушенням ст.148 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ПрАТ «Лізинг Інформаційних технологій» про зобов'язання вчинити дії, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсаційних виплат, середнього заробітку та вихідної допомоги відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ПрАТ «Лізинг Інформаційних технологій» проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_6 з посади за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП (за прогул) на підставі наказу № 1.2.435 від 8 грудня 2014 року є правомірним.

Проте з такими висновком повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим - рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Установлено, що ОСОБА_6 працював у ПрАТ «Лізинг Інформаційних технологій» з 1 липня 2011 року на посаді директора з фінансів з 1 липня 2011 року з посадовим окладом згідно штатного розпису в розмірі 1900 грн.

Заяву ОСОБА_6 від 21 травня 2014 року про звільнення його з 5 червня 2014 року за власним бажанням, в.о. генерального директора ПАТ «Лізинг інформаційних технологій» Фрідман Д.А. отримав 6 червня 2014 року.

Наказом по особовому складу ПрАТ «Лізинг ІТ» № 1.2.435 від 8 грудня 2014 року ОСОБА_6 звільнено з роботи 10 червня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Підставами для видачі наказу зазначено: акт про відсутність працівника ОСОБА_6 на роботі з 10 червня 2014 року по 19 червня 2014 року з 9 год. до 18 год.00 хв. від 19 червня 2014 року; табель обліку використання робочого часу за червень, липень, серпень, вересень 2014 року; акт про прийняття рішення на звільнення працівника за прогул без поважних причин від 5 грудня 2014 року (а.с.107).

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана чи звільнення.

При цьому згідно зі ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Отже, строк застосування дисциплінарного стягнення обмежений одним місяцем з дня виявлення проступку.

Складені ПрАТ «Лізинг ІТ» та надані суду документи, зокрема, табель обліку використання робочого часу працівників ПрАТ «Лізинг ІТ» за червень 2014 року (а.с.29-30), акт про прийняття рішення на звільнення працівника за прогули без поважних причин від 5 грудня 2014 року (а.с.105), наказ № 2.86 від 19 червня 2014 року «Про не нарахування заробітної плати» (а.с.109) дають підстави стверджувати, що відповідачем був виявлений вчинений ОСОБА_6 проступок (прогул без поважних причин) 19 червня 2014 року.

Виходячи зі змісту ст.148 КЗпП України, та відсутності ОСОБА_6 на роботі з 10 червня 2014 року (дані про перебування позивача на лікарняному та перебування його у відпустці відсутні), вважати законним наказ, виданий 8 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 за прогули вчинені з 10 по 19 червня 2014 року, немає підстав.

Крім того, з матеріалів справи убачається та правильно установлено судом, що саме 6 червня 2014 року позивач ОСОБА_6 подав заяву про звільнення з 5 червня 2014 року за власним бажанням, яка датована 21 травня 2014 року. На цій заяві міститься резолюція керівника «отримано «06.06.2014». Оригінал заяви оглянутий судом в судовому засіданні.

Обставини, на які посилається позивач та його представник в обґрунтування позовних вимог, а саме, що заява про звільнення ОСОБА_6 була подана 21 травня 2014 року, суд першої інстанції вірно вважав не доведеними.

Так, на копії наданої позивачем міститься запис, виконаний ОСОБА_7 «вх..№ 15909/1, 21.05.2014р.».

Проте, з витягу з електронного журналу реєстрації вхідної кореспонденції в ПЗ 1С: Підприємство 8.2 ПрАТ «Лізинг ІТ» за період з 21 травня 2014 року по 10 червня 2014 року убачається, що під реєстраційним номером 15909 від 21 травня 2014 року значиться інший документ, який надійшов о 13:34:34 (а.с.133-143). Цією ж датою за часом 23:40:06 зареєстрована заява про звільнення з 05.06.2014 ОСОБА_8 під номером 16141, який відповідає датам реєстрації вхідної кореспонденції після 5 червня 2014 року ( 05.06.2014 - 16140 і 10.06.2014 - 10.06.2014).

Крім того, реєстрація вхідної кореспонденції у ПрАТ «Лізинг ІТ» Гуськовою і лише автором реєстрації заяви ОСОБА_6 значиться ОСОБА_7, яка займала посаду економіста.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що заява про звільнення подана ОСОБА_6 21 травня 2014 року.

За змістом статей 38,40 КЗпП України у разі подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням власник або уповноважений ним орган дійсно не позбавлений права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, але до закінчення встановленого ст.38 КЗпП України строку попередження, оскільки після закінчення цього строку (два тижні) трудовий договір вважається розірваним.

Установивши, що заява ОСОБА_8 про звільнення за власним бажанням отримана керівником товариства 6 червня 2014 року, наказ про звільнення позивача з 10 червня 2014 року згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України виданий 8 грудня 2014 року, суд першої інстанції безпідставно визнав звільнення позивача згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України правильним.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Оскільки формулювання причин звільнення ОСОБА_6 з роботи у ПрАТ «Лізинг ІТ» на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам справи, вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення підлягають задоволенню. ОСОБА_6 слід вважати звільненим за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Позовні вимоги ОСОБА_6 про зміну формулювання причин звільнення з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, так як ОСОБА_6 просив його звільнити за власним бажанням, належних та допустимих доказів на підтвердження фактів невиконання відповідачем законодавства про працю, умов трудового договору, які давали б підстави для звільнення згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України ні позивачем, ні його представником суду не надано. Обставини, які мали місце після подачі ОСОБА_6 заяви про звільнення, а саме видача наказу про звільнення поза межами строку встановленого ст. 148 КЗпП України, не проведення з позивачем розрахунку в день звільнення , і на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог про зміну формулювання причин звільнення, не дають підстав для звільнення позивача на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Таким чином, судом установлено, що позивач звільнився з роботи за власним бажанням. За таких обставин відсутні підстави для виплати позивачу вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того , не підлягає зміні дата з якої був звільнений ОСОБА_6, оскільки заява про звільнення подана 6 червня 2014 року, тобто після 5 червня 2014 року - дати з якої просив звільнити позивач.

З матеріалів справи убачається, що 20 червня 2014 року ОСОБА_6 перерахована заробітна плата в сумі 1999 грн.49 коп. за травень та першу половину червня 2014 року на картковий рахунок позивача., що підтверджується платіжним дорученням № 1912 від 20 червня 2014 року ( а.с.48), а 18 грудня 2014 року ОСОБА_6 виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 2414 грн.04 коп., що підтверджується квитанцією ( а.с.110). За таких обставин не підлягають задоволенню вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати з урахуванням компенсаційних виплат за несвоєчасні виплати заробітної плати та про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Крім того, колегія вважає, що також не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12000 грн. на підставі ст.117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установлено, що дійсно компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_6 була виплачена 18 грудня 2014 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, представник відповідача посилався на відсутність вини товариства.

Колегія суддів вважає такі заперечення обґрунтованими. А обставини, на які посилається представник відповідача доведеними.

Так, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м.Києві від 18 червня 2014 року, на виконання ухвали Оболонського районного суду м.Києва від 11 червня 2014 року, накладено арешт на грошові кошти, які містяться на всіх рахунках у банківських установах, що належать ПрАТ «Лізинг ІТ» ( т.2 а.с. 82-83, 109-110).

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 4 листопада 2014 року, яка надійшла до ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві 11 грудня 2014 року, скасовані заходи забезпечення позову та знято арешт з рухомого і нерухомого майна, а також з грошових коштів в межах виплат по заробітній платі працівникам товариства ( т.2 а.с.100-103, 112-113).

Згідно довідки ПАТ «Кредобанк», ухвала Оболонського районного суду м.Києва від 4 листопада 2014 року прийнята до виконання Операційним департаментом ПАТ «Кредобанк» 12 грудня 2014 року ( т.2 а.с.127) і згідно видаткового касового ордеру кошти в сумі 2382 грн.22 коп. видані банком представнику відповідача ( т.2 а.с.126).

Зазначені обставини дають підстави вважати, що вини підприємства у невиплаті ОСОБА_6 компенсації за невикористану відпустку немає, оскільки з 18 червня до 12 грудня 2014 року рахунки товариства були арештовані.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2015 року - скасувати і ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_6 на підставі наказу № 1.2.435 від 8 грудня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Вважати ОСОБА_6 звільненим з роботи з ПрАТ «Лізинг Інформаційних технологій» з 10 червня 2014 року за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: