АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Ящук Т.І.

при секретарі: Миколенко М.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури та прокуратури Київської області на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницького МРВ ГУ МВС України в Київській області, прокуратури Київської області, Переяслав-Хмельницької прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Переяслав-Хмельницького МРВ ГУ МВС України в Київській області, прокуратури Київської області, Переяслав-Хмельницької прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, в сумі 200 000грн. та стягнення 6500грн. витрат на правову допомогу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок незаконних дій органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у період із 26 липня 2007 року до 17 січня 2012 року він знаходився під судом та слідством внаслідок незаконного пред'явлення йому обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, що призвело до руйнування його життєвих планів, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію, обмеження прав, постійних переживань та змушувало докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

У подальшому, з урахуванням уточнень та доповнень до позову, враховуючи набрання законної сили вироку суду про остаточне його виправдання 30 січня 2014р., за рахунок коштів Державного бюджету просив відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 87 696 грн. та 6500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 87696 грн. моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Переяслав-Хмельницька міжрайонна прокуратура, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1

В апеляційній скарзі прокуратура Київської області, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, прокурора прокуратури Київської області, який просив апеляційну скаргу прокуратури Київської області задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає апеляційні скарги такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Встановлено, що 24 листопада 2006 року автомобіль НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 став учасником дорожньо-транспортної пригоди із автомобілем НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, внаслідок якої пасажир автомобіля під керуванням останнього ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких згодом помер.

26 липня 2007 року ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2008 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і засуджено до трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік та звільнено від відбування покарання з випробуванням. Даний вирок Апеляційним судом Київської області було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року ОСОБА_1, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину. /а.с.40-45 т.1/.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2012 року вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року залишено без змін /а.с.46-50 т.1/.

Проте, ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2013 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2012 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд /а.с.60-62 т.2/.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2014 року вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року залишено без змін /а.с.86-89 т. 1/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін /а.с.57-59 т.2/.

Визнаючи доведеним наявність у ОСОБА_1 правових підстав до відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, районний суд виходив з того, що позивач незаконно знаходився під кримінальним переслідуванням, органами досудового розслідування йому незаконно було пред'явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, він позбавлений був можливості реалізувати свої звички і бажання, вільного пересування, що негативно вплинуло на виконання ним сімейних обов'язків та призвело до втрати заробітку.

Такі висновки районного суду колегія суддів визнає законними та обґрунтованими. Вони випливають з обставин справи та ґрунтуються на долучених до справи доказах.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України 2003 р.

Відповідно до п.1 ч.1. ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з керівними роз'ясненнями, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності й за результатами розгляду справи районним судом постановлено виправдувальний вирок.

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури в сумі 87696 грн. суд першої інстанції вважав доведеним заподіяння ОСОБА_1 такої шкоди за час перебування його під судом та слідством з 26 липня 2007 року - дати пред'явлення обвинувачення, по 13 листопада 2014 року - остаточної дати винесення судом касаційної інстанції ухвали.

Разом з тим, із такими висновками суду повністю погодитися неможливо.

Так, визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню заподіяна ОСОБА_1 моральна шкода, районний суд в порушення вимог ст.11-1 ЦПК України вийшов за межі позову, оскільки в уточненнях до позовної заяви від 13 травня 2014р. позивач просив стягнути немайнову шкоду, заподіяну йому за час з 26 липня 2007р. по 30 січня 2014 р. - дати залишення без змін апеляційним судом Київської обл. виправдувального вироку районного суду від 17 січня 2012р., тобто дати набрання вироком суду законної сили, а не дати перегляду судових рішень в касаційному порядку /а.с.91-93 т.1/.

Окрім цього, колегія суддів не погоджується й із визначеною районним судом сумою відшкодування в розмірі 87 696грн., враховуючи таке.

Матеріалами справи доведено, що 26 липня 2007 року ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року, залишеним без змін апеляційним судом Київської обл. 16 травня 2012р., ОСОБА_1 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, міру запобіжного заходу скасовано /а.с.46-50/.

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2013 року ухвалу апеляційного суду від 16 травня 2012р. скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд, за результатами якого ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2014 року вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін /а.с.60-62 т.2/.

Зазначені обставин свідчать про те, що в період з 16 травня 2012р. по 23 березня 2013р. позивач не перебував під слідством чи судом, оскільки був чинним виправдувальний вирок суду, і лише після його скасування касаційним судом 23 березня 2013р. набув знову права на відшкодування моральної шкоди в період по 30 січня 2014р.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом слід обраховувати з 26 липня 2007 року /пред'явлення обвинувачення та обрання міри запобіжного заходу/ до 16 травня 2012 року /набрання виправдувальним вироком законної сили / та з 26 березня 2013 року /скасування ухвали суду апеляційної інстанції від 16 травня 2012 року / до 30 січня 2014 року /постановлення в апеляційному порядку ухвали суду про залишення вироку районного суду від 17 січня 2012 року без змін/.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що позивач перебував під слідством та судом лише з 26 липня 2007 року по 16 травня 2012 року.

Критично колегія суддів розцінює й доводи апеляційної скарги прокуратури Київської області у частині недоведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства та прокуратури.

Так, відповідно до норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», шкода, завдана незаконним засудженням, відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, а право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги у частині неправильного підходу до підрахунку районним судом розміру моральної шкоди.

Так, згідно положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до керівних роз'яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) від 31 березня 1995 року №4 у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено 07 квітня 2015 року.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з січня 2015 року становить 1218 грн.

Саме з урахуванням зазначеного розміру мінімальної заробітної плати просив провести нарахування моральної шкоди і ОСОБА_1 у позові.

Отже, за основу нарахування моральної шкоди судом правомірно взято суму 1218 грн. за місяць перебування позивача під слідством та судом.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Ст. 56 Основного Закону держави закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав факти заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку з його перебуванням під слідством та судом, надав законну та об'єктивну оцінку фактам довготривалої судової тяганини, врахував характер заподіяних моральних страждань й очевидні вимушені зміни у житті позивача.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, обрахувавши її за період з 26.07.07р. по 16.05.2012р. (56 міс. 20 дн.) та з 26.03.2013р. по 30.01.2014р. (10 міс. 4 дн.), усього: 56міс.20дн.+10міс.4дн.= 66міс. 24дн.

Відтак, сума моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, становить 81 362 грн. 40 коп.

((1218 грн. * 66 міс.) + (1218/30*24) = 80 388, 00 + 974, 4 = 81362,4)

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

За таких обставин, подані по справі апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Переяслав-Хмельницької міжрайонної прокуратури та прокуратури Київської області задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 з 87 696 грн. 00 коп. до 81362 грн. 40 коп.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2604/14179/12-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8954/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.