АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності у порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_3. 14.11.2008 року нею був складений заповіт на належну їй частину квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_1 оспорював даний заповіт, але рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено. Після вступу судових рішень у законну силу позивач ОСОБА_2 звернувся до П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак у видачі свідоцтва йому було відмовлено через відсутність у нього оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру. Оскільки вказаний документ знаходиться у відповідача ОСОБА_1 і надати документ він відмовився, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, та просить суд визнати за ним право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, зважаючи на те, що відповідач має право на обов"язкову частку у спадковому майні після померлої дружини ОСОБА_3, що становить 1/8 частину квартири АДРЕСА_1.

Унікальний номер справи: 754/21590/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6150/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності у порядку спадкування - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року змінити, відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та виділити позивачу та відповідачу по Ѕ частині від спадкової частини квартири.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що апелянт є непрацездатною особою, тому, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на спадкування незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, проте судом не враховано це під час ухвалення рішення.

Зазначає, що дочка його померлої дружини ОСОБА_6 є працездатною, тому немає підстав розглядати її як спадкоємця. Суд має виходити з інтересів дійсних нащадків: ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Пре цей механізм успадкування зазначає Науково-практичний коментар до ЦК України від його розробників (-К.: Істина. -928 с.).

Посилається, що у описовій частині рішення суд вживає поняття «спадкове майно», а у його резолютивній - «спірної квартири», однак його Ѕ частина квартири не є спірною, а лише друга її частина, що належала померлій дружині. Однак суд вважає за можливе надати позивачеві 3/8 від усієї частини квартири замість Ѕ - від спадкової частини квартири.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, як це передбачено ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про право власності від 29.12.2008 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках на праві приватної спільної власності.

ОСОБА_3, яка є тіткою позивача та дружиною відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

14.11.2008 року ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карабазовою H.A.

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_3 заповіла всю належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_2

04.01.2011 року позивач ОСОБА_2 звернувся до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

28.04.2011 року відповідач ОСОБА_1 подав до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом.

Також встановлено, що 27.01.2014 року ОСОБА_1 державним нотаріусом П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме 1/8 частину квартиру АДРЕСА_1, як на обов'язкову частину у спадковому майні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 державним нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, що підтверджується листом від 12.09.2013 року та постановою державного нотаріуса від 05.03.2015 року, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції також виходив з того, що відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як встановлено при розгляді справи, на день смерті ОСОБА_3 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1

Крім того, у померлої ОСОБА_3 є її рідна донька - ОСОБА_6, яка є повнолітньою та працездатною, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року передбачено, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Згідно із абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму при визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

Таким чином, судом першої інстанції достеменно встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 її чоловік ОСОБА_1 був непрацездатним, що підтверджується відповідними письмовими доказами, а тому має право на обов'язкову частку відповідно до вимог ч.1 ст. 1241 ЦК України.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до вимог чинного законодавства, з заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або змін до записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а також для отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, може звернутися лише власник. Таким чином, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, а тому змушений звернутися до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

З огляду на фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно вважав позовні вимоги обґрунтованими, оскільки факт належності частки квартири померлій знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а відсутність оригіналу перешкоджає позивачу в здійсненні ним своїх спадкових прав, у зв'язку з чим і задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції повністю відповідає нормам чинного законодавства, при цьому, розглядаючи доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для визначення розміру обов'язкової частки у спадщині важливим є визначення кола осіб, які б могли спадкувати за законом у разі відсутності заповіту.

В разі спадкування за законом спадкоємцями померлої ОСОБА_3 були б відповідач ОСОБА_1 та донька померлої ОСОБА_6, які б успадкували по 1/4 частині спірної квартири АДРЕСА_1.

Визначення розміру обов'язкової частки у спадщині здійснюється шляхом визначення половини від поділу усієї спадщини (яка береться за одиницю) на попередньо визначену кількість спадкоємців.

Обов'язкова частка ж це не менше половини того, що мав отримати спадкоємець, тому обов'язкова частка відповідача ОСОБА_1 складає 1/8 частину спірної квартири, яка вираховується наступним чином: 1/2 частина квартири ділиться на двох спадкоємців за законом (чоловік та дочка), дорівнює 1/4 частину, а половина 1/4 частини, становить 1/8 частина спірної квартири.

Таким чином, в разі отримання сторонами свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, відповідач ОСОБА_1 повинен отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частину спірної квартири, а позивач ОСОБА_2 повинен отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини спірної квартири.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі і за ним повинно бути визнано право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також вірним є, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі 3654, 00 грн.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження матеріалами справи, підстав для її задоволення судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: