Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04.03.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Ужгородський міський відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Ужгородський міський відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, що в м. Ужгороді та зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.09.1996 року посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородського державної нотаріальної контори ОСОБА_3 зареєстрованого в реєстрі за №2-5419 є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначає, що у серпні 2013 року на прохання племінниці - ОСОБА_2, з метою оформлення їй пенсії, позивач прописала її у власній квартирі, після чого ОСОБА_2 виїхала за межі України. Вказала, що відповідач у вказаній квартирі фактично не проживає, жодні права на квартиру або проживання в ній не заявляла, її реєстрація носить формальний характер. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 в даній квартирі не проживає, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що змушує її нести додаткові витрати по оплаті житлово - комунальних послуг, перешкоджає їй в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст. ст. 317,319,346,391,405 ЦК України, просить суд винести рішення яким визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку за даною адресою.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема пояснила, що відповідач проживала у належній їй квартирі 3-4 місяці, а згодом виїхала, з лютого 2014року фактично там не проживає, проти заочного розгляду справи не заперечила.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

В судове засідання представник третьої особи Ужгородського міського сектору ГУ ДМС України в Закарпатській області не з'явився, надіслав на адресу суду заяву у якій просив розглянути справу без його участі.

Свідок ОСОБА_4 допитана в судовому засіданні пояснила, що являється сусідкою з позивачем, вказала що ОСОБА_2 проживала у квартирі позивачки ОСОБА_1 близько шести місяців, а з лютого 2014 року не проживає.

Свідок ОСОБА_5 допитана в судовому засіданні пояснила, що також являється сусідкою з позивачем, вказала що ОСОБА_2 проживала у квартирі позивачки ОСОБА_1 близько шести місяців, а з лютого 2014 року за вказаною адресою не проживає.

Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.09.1996 року посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородського державної нотаріальної контори ОСОБА_3 зареєстрованого в реєстрі за №2-5419./а.с.8/.

Згідно довідки ЖРЕР № 5 від 13.11.2014 року за №3512 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 /а.с.9/

Згідно акту перевірки дотримання паспортного стану від 28.01.2015року затвердженого комісією КП ЖРЕР №5, відповідач - ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1, зареєстрована, але з лютого 2014 року не проживає.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі .

Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку.

Як встановлено судом, відповідач по справі не є членом сім'ї власника квартири і не перебуває з власником квартири у сімейних відносинах.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, відповідач не є членом сім'ї позивачки по справі та не проживає у спірній квартирі з лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зобов'язаний зняти відповідача з реєстрації.

З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, реєстрація відповідача ОСОБА_2 порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаній квартирі суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391,405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Ужгородський міський відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца