Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/8717/14-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 21 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання частково недійсним договору дарування частини житлового будинку

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником 51/100 ід.частин житлового будинку № 163-а по вул.Черняхівського в м.Житомирі та земельної ділянки площею 690 кв. м для обслуговування цього будинку. 11 червня 2006 року між іншим співвласником даного домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 49/100 ід.частин житлового будинку № 163-а по вул. Черняхівського у м.Житомирі. У п.6.1 даного договору зазначено, що земельна ділянка, на якій знаходиться вказана частина житлового будинку, у приватній власності не перебуває. Проте відповідно до правовстановлюючих документів 18/100 ід.частин, а саме кімната площею 17,3 кв.м., яка подарована відповідачці, знаходиться на належній їй /позивачці/ земельній ділянці. Виходячи із наведеного, просила визнати договір дарування від 11.06.2013 року частково недійсним у частині дарування 18/100 ід.частин житлового будинку.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальник будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч.2 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно та інші речові права підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11 червня 2013 року укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 49/100 ід. частин житлового будинку № 163-а по вул.Черняхівського у м.Житомирі. Даний договір посвідчено нотаріусом та зареєстровано у реєстрі за № 5505 (а.с.57-58). При цьому в абз.13 п.6.1 договору вказано, що земельна ділянка, на якій знаходиться вказана частина житлового будинку, у приватній власності не перебуває.

ОСОБА_1 є власником 51/100 ід.частин житлового будинку на підставі договору дарування, та земельної ділянки площею 0,0690 га - на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 043556, виданого 12.01.1999 року, для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою: м. Житомир, вул.Черняховського, 163-а (а.с.8, 13). На земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1, знаходиться нерухоме майно /кімната площею 17,3 кв.м./, яке належало відповідачу ОСОБА_3 та було ним, в тому числі, відчужено за оспорюваним договором дарування, що підтверджується змістом судових рішень, що набули законної сили (а.с.14-15, 46,48-49).

У п.5 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Межі судового розгляду визначає позивач (ч.1 ст.11 ЦК).

Оспорюючи договір дарування в частині відчуження 18/100 ід.частин житлового будинку, що належав на праві власності ОСОБА_3, позивачка посилалась на те, що вказана частина будинку знаходиться на її земельній ділянці і п.6.1 договору дарування містить недостовірну інформацію про те, що земельна ділянка, на якій знаходиться вказана частина житлового будинку, у приватній власності не перебуває.

Як передбачено ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Будучи власником названого нерухомого майна, ОСОБА_3 у спосіб, передбачений чинним законодавством , розпорядився ним, уклавши оспорюваний договір дарування. Та обставина, що 18/100 ід.частин житлового будинку із 49/100 ід.частин, що були подаровані ОСОБА_2, розташовані на земельній ділянці позивачки, не є підставою для визнання недійсним договору дарування. Так, предметом даного договору є нерухоме майно, а не земельна ділянка. Відчуження ОСОБА_3 належного йому нерухомого майна ніяким чином не порушує права позивачки, а інформація, зазначена у п.6.1 договору дарування є лише інформацією дарувальника, яка не має сили правовстановлюючого документу, а відтак не створює для ОСОБА_1 жодних правових наслідків. Внаслідок укладення договору дарування частини житлового будинку право власності ОСОБА_1 на її земельну ділянку не порушено. Питання щодо користування спірною земельною ділянкою /встановлення земельного сервітуту, укладення договору оренди тощо/ можуть бути вирішені між сторонами в іншому порядку.

З огляду на наведене, суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та обґрунтовано відмовив у задоволенні її позовних вимог.

Враховуючи наведене, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 відхилити, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: