Провадження № 22-ц/783/1936/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Зорена Петра Івановича від 04 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження та на дії державного виконавця, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд зі скаргою на постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Зорена Петра Івановича від 04 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) та на дії цього державного виконавця щодо такої відмови які вважає неправомірними.

В обґрунтування заявленої скарги покликається на те, що всупереч вимогам чинного законодавства, яке стосується обов'язковості рішень судів для виконання на всій території України, державним виконавцем не виконується ухвала Галицького районного суду м.Львова від 03 квітня 2012 року про затвердження мирової угоді між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 щодо порядку спілкування з малолітнім сином. Вважає відмову виконавця у відкритті виконавчого провадження безпідставною. Просить суд скасувати оскаржувану постанову.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року у задоволенні цієї скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначену ухвалу скасувати, вважаючи, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що виконавчим документом у даній справі є не ухвала про затвердження мирової угоди від 03.04.2012 року, а виконавчий лист від 13.08.2014 року №2-3144/11, виданий на підставі ухвали про визнання мирової угоди від 03.04.2012 року. Крім того, вказує, що оскаржувану постанову державний виконавець виніс на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», однак при цьому, на переконання апелянта, не вказав в ухвалі жодних обставин, які б виключали здійснення виконавчого провадження. Також, вважає покликання державного виконавця в постанові, що оскаржується, на відсутність у виконавчому документі відомостей про ідентифікаційний код боржника безпідставним, оскільки відсутність таких відомостей жодним чином не перешкоджає усуненню перешкод у спілкуванні з дитиною.

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Частиною 1 статті 175 ЦПК України встановлено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди (ч.ч. 4,5 ст.175, п.4 ч.1 ст.205 ЦПК України).

Згідно ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ст.2 цього Закону).

За приписами ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, серед яких, в тому числі, виконавчі листи, що видаються судами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в серпні 2014 року до державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Зорена Петра Івановича на виконання надійшов виконавчий лист №2-3144/11, виданий 13.08.14 року Галицьким районним судом м.Львова щодо примусового виконання ухвали цього ж суду від 03.04.2012 року про визнання між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мирової угоди, згідно якої сторони визначили порядок зустрічей з малолітнім сином.

Згідно вимогам ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

У відповідності до положень ч.1 ст.26 цього ж Закону, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом з підстав, передбачених п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець в оскаржуваній постанові послався на те, що вказаний виконавчий документ не відповідає вимогам п.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не містить індивідуального ідентифікаційного номера боржника, що унеможливлює проведення виконавчих дій, зокрема: встановлення джерел доходів боржника, рахунків у банківських установах наявного у боржника майна на праві приватної власності.

Крім того, обґрунтовуючи відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зазначив в оскаржуваній ухвалі і про те, що в резолютивній частині поданого виконавчого документу відсутні відомості про примусовий характер виконання даного рішення суду (зазначається, що відповідач зобов'язується добровільно виплачувати аліменти) (а.с.7).

Жодних інших підстав для відмови у прийнятті та відкритті виконавчого провадження в постанові не зазначається.

Погоджуючись з мотивами вказаної постанови щодо відсутності підстав для прийняття зазначеного виконавчого документу для виконання та відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив із того, що діюче законодавство не містить чіткої вказівки про те, що ухвала про визнання мирової угоди є виконавчим документом яка не містить вимог про вчинення певних дій та не підлягає виконанню.

Однак з такою позицією суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з наступного.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції залишив без уваги ту обставину, що в даному випадку виконавчим документом є виконавчий лист №2-3144/11, який виданий судом 13.08.14 р. на підставі судового рішення - ухвали про визнання мирової угоди.

Як зазначалось вище, відповідно до вимог ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, при дотриманні строку його подання та вимог, передбачених законом.

При вирішенні питання щодо можливості прийняття виконавчого листа до виконання державним виконавцем не вказано жодних зауважень щодо терміну його пред'явлення.

Щодо невідповідності цього виконавчого документу вимогам Закону, то порушенням таких зазначено лише відсутність індивідуального ідентифікаційного номеру боржника (п.3 ч.1 ст.18 Закону) та відсутність відомостей про примусовий характер виконання рішення суду із зазначенням про зобов'язання відповідача добровільно виплачувати аліменти.

Однак, як вбачається зі змісту виконавчого документу, його видано на виконання ухвали суду про визнання між сторонами мирової угоди, згідно якої сторони визначили порядок зустрічей з малолітнім сином, а не виплати аліментів.

При цьому, виходячи із суті судового рішення, яке спрямоване на врегулювання питання щодо дотримання сторонам порядку зустрічей з малолітньою дитиною, факт наявності чи відсутності у виконавчому документі індивідуального ідентифікаційного номеру боржника, не пов'язується з необхідністю встановлення джерел доходів боржника, рахунків у банківських установах та його майна.

До того ж п.3 ч.3 ст.11 цього Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. (правова позиція в постанові Верховного Суду України від 25.06.2014 р. у справі №6-62цс14).

Будь-яких інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, як це значено в п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», в постанові державного виконавця не вказано.

Таким чином, судова колегія вважає, що державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Зорена П.І. ухвалюючи постанову про відмову у прийнятті виконавчого листа№2-3144/11 до виконання та про відмову у відкритті виконавчого провадження дійшов до такого висновку передчасно, без наявності зазначених ним фактичних і правових підстав, а тому таку постанову слід скасувати, як неправомірну.

Разом з тим, враховуючи, що виконавче провадження за виконавчим листом №2-3144/11, виданого 13 серпня 2014 року Галицьким районним судом м. Львова на час розгляду справи не відкрито, колегія суддів вважає, що орган виконавчої служби зобов'язаний вжити заходів щодо повторного розгляду питання про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом.

Згідно п.2 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Висновки ж суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця щодо вирішення питання про відкриття виконавчого провадження та винесення ним оскаржуваної постанови є необґрунтованими, а тому оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню.

Таким чином, на підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні скарги ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Зорена П.І. від 04 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження та дії державного виконавця допущено порушення норм процесуального права, а відтак оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової, якою таку скаргу слід задовольнити.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.2 ч.2 ст.307, п.2 ч.1 ст.312, 313, п.6 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Зорена П.І. від 04 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження та на дії державного виконавця скасувати і постановити нову ухвалу , якою скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Зорена Петра Івановича щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04 вересня 2014 року неправомірними.

Скасувати постанову Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ВП №44549293 від 04.09.2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу) за виконавчим листом №2-3144/44 від 1308.2014 р.

Зобов'язати Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вжити заходів для вирішення питання щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-3144/11, виданого Галицьким районним судом м. Львова.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.