Справа № 465/3747/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/6439/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Курій Н.М., Шандри М. М.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи - пятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

Вважає його незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ухвалюючи рішення, районний суд не врахував, що на час укладення спірного договору дарування вже мали місце майнові вимоги позивача до відповідача ОСОБА_3 на суму 220599 грн. 75 коп, які в подальшому були задоволені рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2013 року.

Спірний договір дарування від 27.08.2013 року укладений відповідачами в проміжок часу, коли не діяли заходи забезпечення позову та не було накладено арешт на квартиру чи її частку, однак в цей час вже були пред»явлені майнові вимоги до ОСОБА_3

Судом не застосовано норми ст.ст. 215, 216, 234 ЦК України, які підлягали застосуванню до даних правовідносин. Крім того, вказує на те, що відповідно до судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в аналогічних справах лише обставина, що спірний договір укладений, нотаріально посвідчений та здійснена його державна реєстрація до ухвалення рішення про стягнення з відповідача коштів, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «По практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу у всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Судом встановлено, що 27.08.2013 р. між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено державним нотаріусом п»ятої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 1768. Обдарована ОСОБА_4 є донькою відповідача ОСОБА_3 та на день укладення договору була співвласником квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Шуп»яної Л.Ю., районний суд вірно виходив з того, що доказів того, що оспорюваний правочин укладено з метою уникнення звернення стягнення на майно (1/2 частину квартири) у зв»язку з виконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 в користь Шуп»яної Л.Ю. коштів, позивачем не надано. Крім того, даний позов ( про визнання правочину недійсним) пред»явлений Шуп»яною Л.Ю. до ОСОБА_3 лише 24.06.2014 р., тобто майже через рік після посвідчення договору дарування квартири.

Оскільки відповідно до положень ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, будучи співвланиском квартири та проживаючи в ній, обдарована ОСОБА_4 стала власником переданого за договором майна у день посвідчення договору дарування.

Вітдак, доводи апеляційної скарги щодо фіктивності оспорюваного правочину, а саме, що такий вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, не заслуговують на увагу.

Відповідач ОСОБА_3, будучи особою похилого віку та важко хворою (онкологічне захворювання) розпорядилася належним їй на праві власності майном в період відсутності арештів за заборон на його відчуження, задовго до звернення позивача до суду з даним позовом, а тому колегія суддів не вбачає в оспорюваному правочині будь-яких ознак його фіктивності.

Крім того, як встановлено матеріалами справи, доказів ухилення відповідача від виконання рішення суду від 26.12.2013 р. про стягнення в користь позивача коштів у матеріалах справи немає.

Керуючись ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Курій Н. М.

ОСОБА_5