У х в а л а

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором від 25 липня 2006 року, у забезпечення якого з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договори поруки, унаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість у розмірі 7 515, 94 доларів США, яка підлягає стягненню на користь банку в солідарному порядку як з боржника так і з поручителів.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 022, 20 доларів США, що еквівалентно 32 149 грн 44 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

10 листопада 2014 року заочне рішення Заводського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року в частині стягнення з відповідачів штрафу та пені скасовано й стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» штраф у розмірі 12 309 грн 22 коп. та пеню в сумі 19 612 грн 14 коп., зазначено загальний розмір кредитної заборгованості в сумі 4 020,22 доларів США, що еквівалентно 60 074 грн 91 коп. та 31 921 грн 96 коп.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від

22 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 25 липня 2006 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 400 доларів США зі сплатою 11% річних строком до 24 липня 2009 року.

У забезпечення належного виконання цього договору між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 того ж дня було укладено договори поруки

№ 1376/2-ПР та № 1376/1-ПР відповідно, за умовами яких поручителі взяли на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору.

Через неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором кредиту щодо своєчасного й повного його погашення, у останнього перед банком виникла кредитна заборгованість, розмір якої згідно з розрахунком позивача складає 7 515, 94 доларів США, що еквівалентно 60 074 грн 71 коп., з яких 2 133, 58 доларів США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 17 053 грн 70 коп., 953, 66 доларів США - заборгованість за процентами, що еквівалентно 7 622 грн 60 коп., 434, 96 доларів США - заборгованість за комісією, що еквівалентно 3 476 грн 64 коп., 2 453, 74 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, що еквівалентно 19 612 грн

74 коп., 1 540 доларів США - штраф, що еквівалентно 12 309 грн 22 коп.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у червні 2013 року.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми (ст. 261 ЦК України) початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як убачається з матеріалів справи, пп. 3.1- 3.3.3 кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця (включно), то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог

ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вищевказані положення закону та обставини справи уваги не звернув, доводи та заперечення сторін не перевірив; не дослідив графік погашення кредиту й, відповідно, не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу, не встановив період нарахування штрафних санкцій та їх розмір, унаслідок чого належним чином не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначився з обсягом відповідальності боржника.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, наводячи розрахунок заборгованості та зазначаючи в резолютивній частині рішення загальний розмір заборгованості в сумі 4 020,22 доларів США, що еквівалентно 60 074 грн 91 коп., та

31 921 грн 96 коп. (штраф і пеня), апеляційний суд припустився арифметичної помилки.

Доводи ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строку позовної давності підлягають відхиленню, оскільки ні ОСОБА_3, ні інші учасники судового розгляду у визначеному законом порядку із заявами про застування строку позовної давності до суду не звертались, однак під час нового розгляду справи, при наявності відповідної заяви, суд може такі доводи перевірити.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 3 ст. 554 цього Кодексу).

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання,

ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується.

У такому випадку, кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником, як солідарні боржники.

Дійшовши висновку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з боржника та двох поручителів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої інстанції не звернуа уваги на те, що на забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3 з поручителями укладено самостійні договори поруки, отже поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою і відсутні підстави вважати поруку їхньою спільною відповідальністю перед кредитором.

Отже, стягуючи з боржника і двох поручителів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги те, що в даному випадку поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено два окремі договори поруки.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою те, що в матеріалах справи відсутня копія договору поруки № 1376/1-ПР, укладеного між банком та ОСОБА_5

Крім того, стягуючи заборгованість із боржника та поручителів солідарно, суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, про те, що вимога до поручителя пред'являється протягом визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку та перебіг такого строку починається з моменту порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Між тим, з'ясування зазначених обставин має суттєве значення для вирішення питання про дію чи припинення дії договору поруки.

Розглянувши справу у відсутність відповідачів, суд першої інстанції допустив суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення.

Зазначені порушення вимог закону залишилися й поза увагою суду апеляційної інстанції, який на порушення положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України достатньою мірою не перевірив доводів апеляційної скарги, не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і змінив рішення суду першої інстанції лише в частині розміру пені та штрафу.

При цьому, стягуючи з відповідачів пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 вересня 2014 року, у справі № 6-100цс14, зазначено, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Отже, суди у достатньому обсязі не визначилися з правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, й у порушення вимог ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, висновки судів ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених рішень суду із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук