Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення ? частини витрат за оплату житлово-комунальних послуг та відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

22.07.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення ? частини витрат за оплату житлово-комунальних послуг та відшкодування моральної шкоди та з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь ? частину витрат за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 19180,95 грн. і завдану моральну шкоду у сумі 10000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка разом з відповідачем є співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1, приватизованої у 1993 році під час шлюбу сторін, який розірвано у 2011 році. Позивачка зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач та спільний син сторін ОСОБА_3, 1995 року народження, і на цих двох осіб нараховуються комунальні платежі. Відповідач із квітня 2011 року проживає у АДРЕСА_2 і з цього ж часу повністю самоусунувся від утримання майна, яке йому належить на праві приватної спільної власності, а саме квартири АДРЕСА_1. Позивачка зазначає, що з квітня 2011 року вона самостійно сплачує всі витрати по утриманню вказаного майна та комунальні послуги і з вказаного часу нею здійснено витрати на зальну суму 38361,90 грн. Позивачка зазначає, що відповідач відмовляється відшкодувати їй половину понесених витрат, тому вона вимушена звернутись до суду та вказує, що важливий принцип для інституту права власності закріплено в положенні ст.13 Конституції України про те, що "власність зобов'язує". Цей конституційний принцип знайшов подальший розвиток у ст. 322 ЦК України, в якій записано, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до ст. 360 ЦК України, кожен співвласник мусить брати участь у різноманітних витратах на утримання та збереження спільного майна. Позивачка зазначає, що у 2013 році вона зробила косметичний ремонт у спільній квартирі та замінила сантехніку, при цьому, відповідач жодної участі у проведенні ремонту не приймав. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка вказує, що своєю поведінкою відповідач завдає їй тяжких моральних страждань, вселяючи в неї відчай та зневіру. Позивачка зазначає, що втратила спокій, перестала спати, нервуючи за завтрашній день, у зв'язку із чим позивачка зверталась за допомогою до лікарів та проходила обстеження.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що 30.04.2011 року відповідач у спільній квартирі не проживає, залишивши її разом з неповнолітніми дітьми. Аліменти на дітей відповідач сплачував несвоєчасно, а на прохання позивачки допомогти з оплатою комунальних послуг, обіцяв це зробити, однак так і не зробив.

Відповідач в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднані до матеріалів справи і за змістом яких, відповідач дійсно згідно до свідоцтва про право власності на житло виданого 20 липня 1993 року Дніпровською районною державною адміністрацією є разом із позивачкою співвласником квартири під номером АДРЕСА_1. В період із травня 2011 року у зазначеній квартирі відповідач не проживає і доступу до квартири не має, тож із травня 2011 року не користуюсь комунальними послугами, ні газо-, ні електропостачанням у вказаній квартирі. Крім цього, відповідач звернувся до ЖРЕО №408 із заявою про проведення перерахунку по квартплаті та комунальним послугам на одну особу у зв'язку із тим, що він не проживає за місцем реєстрації. Відповідно до довідки №48 від 10.10.2014 року було проведено перерахунок в 2011, 2012, 2013, 2014 роках по сплаті комунальних послуг. Відповідач зазначає, що у квартиру позивачка без погодження із ним заселила квартирантів і відповідно має від цього доходи. Невідомі відповідачу особи, які проживають у квартирі користуються комунальними послугами, газо-, та електропостачанням. Відповідач електричну енергію та газ не споживає, договорів на евектро- та газопостачання не заключав. За таких умов відповідач вважає, що не повинен оплачувати ті платежі, які зазначені у позовній заяві так як не користувався комунальними послугами, ні газо-, ні електропостачанням, а сплачувати зазначені платежі повинні ті особи, які проживають у квартирі із дозволу позивачки. Також відповідач вказує, що не користується стоянкою для автомобіля, договору по оплаті за користування стоянкою він ні з ким не заключав. Також відповідач вважає, що у позивача немає жодних підстав для стягнення з нього моральної шкоди. В судовому засіданні відповідач додатково пояснив, що позивачка сплачує за комунальні послуги, але кошти їй для цього дають квартиранти та спільні діти сторін. За твердженням відповідача ремонт у квартирі позивачка не робила, а косметичний ремонт зробили їх діти. Відповідач зазначає, що позивачка не пускає його до квартири та на будь-які компроміси не йде, поділити особовий рахунок не бажає. Відповідач готовий сплачувати комунальні послуги, однак зазначає, що позивачка надсилала йому квитанції в яких саме вона зазначена платником. Оскільки відповідач у квартирі не проживає, тож не користується Інтернетом, водою, газом та електрикою.

Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1993 року, квартира АДРЕСА_1 на лежить позивачу та відповідачу на праві приватної спільної сумісної власності без визначення часток (а.с. 48).

За змістом довідки форми 3 виданої ЖРЕО №408 у вказаній квартирі зареєстрований відповідач та ОСОБА_3 (а.с. 50).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Такою обставиною у справі є те, що відповідач з квітня 2011 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає. Отже, фактично комунальними послугами відповідач не користується.

Як підтверджується матеріалами справи з квітня 2011 року позивачка сплатила за утримання будинку та прибудинкової території, холодне водопостачання та водовідведення, опалення, гаряче водопостачання, водовідведення гарячої води, газ, електричну енергію, телекомунікаційні послуги та стоянку автомобіля всього 38361 грн. 90 коп., що підтверджується наявними матеріалах справи копіями відповідних квитанцій та чеків (а.с. 4-46, 69-78, 81-87).

Відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 355, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 370, 372 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст.ст. 63, 68, 70 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з рівності часток позивача та відповідача у спільному сумісному майні та враховуючи положення ст.ст. 66, 68 ЖК УРСР, суд приходить до висновку, що витрати на утримання спільної квартири сторін мають розподілятись порівну між ними. При цьому, позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, у зв'язку з наступним.

За змістом положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Отже, законодавець розрізняє поняття споживача та власника житлового приміщення, які можуть об'єднуватись в одній особі, або бути окремими.

Оскільки, відповідач з квітня 2011 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 всі житлово-комунальні послуги сплачені позивачкою за холодне водопостачання та водовідведення, гаряче водопостачання та водовідведення гарячої води, газ, електричну енергію і телекомунікаційні послуги, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають, адже відповідними житлово-комунальними послугами відповідач не користувався.

При цьому, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає ? частина витрат за оплату житлово-комунальних послуг з утримання будинків та при будинкової території і опалення, враховуючи, що надання таких житлово-комунальних послуг є безперебійним та надається незалежно від наявності фактичного споживача і саме в цьому полягає тягар утримання майна власником, який має бути покладений на відповідача.

Згідно здійсненого судом розрахунку сплачених позивачем коштів за надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків та при будинкової території і опалення, починаючи з квітня 2011 року, загальна сума сплати становить 10306,20 грн. Тож, половина від вказаної суми у розмірі 5153,10 грн. має бути стягнена з відповідача на користь позивача.

Стосовно оплати витрат за стоянку автомобіля в ОКА "Дружба", суд також вважає, що такі витрати мають бути розділені порівну, однак враховуючи, що як свідчить копія квитанції №376 від 11.07.2013 року членом ОКА "Дружба" стала сама позивачка сплативши вступні внески, розподілу між сторонами підлягають лише відповідні витрати здійснені позивачкою до липня 2013 року.

За розрахунком здійсненим судом, позивачкою було сплачено до липня 2013 року на користь ОКА "Дружба" за стоянку для автомобіля 1560 грн., половина з яких у сумі 780 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача.

За наведених умов загальна сума до стягнення з відповідача становить 5933, грн. 10 коп.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд не вбачає неправомірності дій чи бездіяльності відповідача відносно позивача, які б мали своїм наслідком завдання моральної шкоди, адже позивачка не була зобов'язана сплачувати витрати на утримання майна за частку відповідача і здійснила такі витрати добровільно, за майно яке належить іншій особі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 23, 319, 322, 355, 368, 370, 372, 1167 ЦК України, ст.ст. 63, 68, 70 СК України, ст.ст. 66, 68 ЖК Української РСР, Законом України "Про житлово-комунальні послуги", суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення ? частини витрат за оплату житлово-комунальних послуг та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат за оплату житлово-комунальних послуг 5933 (п'ять тисяч дев'ятсот тридцять три) грн. 10 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 51 (п'ятдесят одна) грн. 16 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -