Провадження № 22ц/784/121/15 Головуючий 1 інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 44 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

09 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П. ,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання -Орельською Н.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла, -

у с т а н о в и л а :

26 грудня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 пред'явили до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовували наступним.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 2008 року № 2972-р ОСОБА_2 та її донькам - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рівних частках на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1.

Всі вони в ній проживають й зареєстровані.

Крім них, за їх згоди в квартирі зареєстрований і проживає відповідач, колишній чоловік ОСОБА_2 і батько двох інших співвласників.

Вже при вселенні сім'ї в квартиру стосунки з відповідачем були напружені, а останніми роками вони, взагалі, стали нестерпними.

Відповідач зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує сварки, що нерідко закінчуються застосуванням фізичного насильства, у зв'язку з чим неодноразово викликалась міліція, приводить в житло різних незнайомих жінок, в присутності яких веде себе знахабніло та аморально. Все це погано впливає на психічне здоров'я дітей, не дає можливості навчатися, повноцінно відпочивати. Крім того, з вини відповідача було загорання житла, що потягло за собою необхідність проведення ремонту на який той не дав і копійки.

Посилаючись на виписані обставини, що свідчать про систематичне псування відповідачем жилого приміщення та систематичне порушення ним правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим їх проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, просили виселити ОСОБА_4 з належної їм квартири без надання іншого житлового приміщення і зобов'язати ВГІРФО Ленінського РВ УМВС України в Миколаївській області зняти його з реєстрації у зазначеній квартирі.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2014 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з належної позивачам квартири без надання іншого житлового приміщення. В задоволені іншої частини вимог відмовлено.

За заявою відповідача, суд своєю ухвалою суду від 17 жовтня 2014 року зазначене заочне рішення скасував і призначив справу до розгляду в загальному порядку.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року у задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 подали на це рішення апеляційну скаргу, до якої приєдналася і ОСОБА_7, в якій просили його скасувати й ухвалити нове, про задоволення позову.

В обґрунтування скарги посилались на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та вимогам чинного житлового законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що ОСОБА_4 за згоди позивачів вселився в належне тим житло і його виселення, з підстав названих тими, неможливе, оскільки докази вчинення ним дій, які б вели до бажаних позивачами наслідків - відсутні.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 321, 325, 358, 369, 383, 391 ЦК України, статей 150, 155-156 ЖК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Житловий будинок теж може бути об'єктом права власності. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, а власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

І тільки співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому, кожен із них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При недосягненні згоди з зазначеного питання, спір вирішується судом.

Проте виписане право, обмежує ч. 7 ст. 41 та ст. 47 Конституції України.

За ними, використання права власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Дві підстави такого обмеження передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, згідно якої, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, то на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб вони можуть бути виселені з житла без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 своєї постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" - при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, виселення за названими підставами можливо лише за наявності сукупності декількох, передбачених законом умом, а саме:

а) систематичне (два і більше таких правопорушення), умисне або з грубої необережності руйнування чи псування жилого приміщення;

в) систематичне (два і більше правопорушення) порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

г) в обох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення);

д) застосовані заходи не мали позитивного результату, внаслідок чого особа в черговий раз вчинила таке ж правопорушення.

Зазначене у повній мірі стосується і виселення правопорушників з житла, що є об'єктом права приватної власності осіб, які ставлять питання про виселення законних користувачів.

Як вбачається з матеріалів справи, судами, прокурорами, органами внутрішніх справ та адміністративними комісіями виконкомівдо відповідача попередньо не вживалися заходи попередження.

Не застосовувалися до нього і заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

За такого, він не міг бути виселений із спірного житла з підстав, названих позивачами, а тому у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що вона позбавлена можливості розпорядитися квартирою не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки зазначена обставина не є перешкодою тому.

Що ж до твердження названої особи про несплату відповідачем своєї частки у витратах на утримання житла, то вона не може слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки позивач не позбавлена можливості стягнути їх по суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді