АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22ц-791/484/2015 р. Головуючий в І інстанції: Сокирко Л.М.
Категорія: 27 Доповідач: Полікарпова О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року березня місяця 11 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоПолікарпової О.М.
СуддівБазіль Л.В.
Семиженко Г.В.
При секретаріМироненко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» далі (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із зазначеним позовом, просило звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок літ. «А» з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, житловою площею 47,4 кв. м., загальною площею 88,1 кв.м., туалет літ. «Б», душ літ. «В», майстерня літ. «Г», гараж літ. «Д», огорожа №2,3, водопровід №4, мостіння 1, сарай літ. «Є» у стадії будівництва, який розташований по АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_6, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та задовольнити за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»» по кредитному договору №014/24/1487 від 7 серпня 2007 року у розмірі 44 412.35 доларів США, що еквівалентно 354 987 грн. 91 коп. Виселити ОСОБА_6 з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилався на невиконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, укладеного сторонами 7 серпня 2007 року по поверненню наданого їй кредиту у розмірі 44 660 доларів США в строки та в порядку, встановленому договором, внаслідок чого станом на 3 січня 2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 44 412,35 дол. США, що еквівалентно 354 987 грн. 91 коп.

Оскільки виконання зазначеного договору забезпечено за рахунок іпотечного майна, житлового будинку належного на праві власності ОСОБА_6, наданого нею в іпотеку на підставі договору, укладеного з Банком 8 серпня 2007 року, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на іпотечне майно.

В ході розгляду справи представник позивача збільшив розмір позовних вимог, а саме суму заборгованості ОСОБА_6 перед Банком до 49268.29 доларів США, що еквівалентно 577185 грн. 06 коп. Також просив залишити без розгляду позовну вимогу про виселення ОСОБА_6 з житлового будинку, який є предметом іпотеки.

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 9 жовтня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині виселення ОСОБА_6 з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 залишено без розгляду.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2014 року у задоволені позову Банку відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції були застосовані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті», але без застосування положень ст.217 ЦПК України.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення вимогам цивільно-процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до укладеного договору № 014/24/1487 від 7 серпня 2007 року відповідачка ОСОБА_6 отримала від Банку кредит у сумі 44660 доларів США, з кінцевим погашенням кредиту до 17 грудня 2024 року, зі сплатою процентів в розмірі 13,0 % річних.

На забезпечення виконання кредитного договору 8 серпня 2007 року, між Банком та відповідачкою ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно у вигляді житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 8 серпня 2007 року.

Крім того, між Банком та ОСОБА_7 7 серпня 2014 року був укладений договір поруки на забезпечення кредитного договору № 014/24/1487 від 7 серпня 2007 року, відповідно до якого останній зобов'язався перед Банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника ОСОБА_6

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачка ОСОБА_6 не виконує умови кредитного договору та станом на 25 травня 2014 року за нею рахується заборгованість в сумі 49268.29 доларів США (що еквівалентно 577185 грн. 06 коп.).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом.

Статтями 12, 33 Закону України «Про іпотеку» та ст. 589 ЦК України передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Частиною 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті не може бути задоволена, оскільки на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи у зверненні стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що відчуженням будинку будуть порушені права членів сім'ї, які проживають разом з іпотекодавцем ОСОБА_6, у тому числі й неповнолітніх дітей. При цьому суд вважав встановленим факт, що сама іпотекодавець має інше житло - трикімнатну квартиру площею 70,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Апелянт зазначає, що ця обставина не може бути підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки ці особи вселені в іпотечне житло та зареєстровані в ньому без згоди іпотекодержателя.

Під час перевірки доводів апелянта судом апеляційної інстанції витребувано інвентарну справу на зазначену квартиру, з якої було встановлено, що 26.04.2006 року, тобто до укладення іпотечного та кредитного договорів цю квартиру продано ОСОБА_6, ОСОБА_8, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Отже неправильне тлумачення судом положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не вплинуло на правильність остаточного висновку суду, оскільки у позичальника не знаходиться у власності інше нерухоме майно, будь-яких обмежень для застосування зазначеного Закону немає, а тому на зазначений предмет іпотеки не може бути звернуте стягнення та він не може бути примусово відчужений.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був ухвалити рішення про задоволення позовних вимог, застосувавши положення ст.217 ЦПК України з відстрочкою виконання рішення суду не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено відстрочення виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а встановлено заборону на вчинення таких дій.

Крім того, така відмова має лише тимчасове правове значення і банк може звернутися до суду із вказаним позовом після закінчення дії мораторію.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: