Справа № 162/2356/14-ц
Провадження № 2/162/34/2015
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Глинянчука В.Д.,

при секретарі Оласюк Л.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності,

встановив:

18 грудня 2014 року до Любешівського районного суду Волинської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що перебував з відповідачем у шлюбі, за час якого у місті Почаєві Тернопільської області побудували будинок. З 2008 року, після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 не бажала брати участь у витратах на його утримання, що могло призвести до руйнування і псування будови. З цього часу позивач самостійно несе витрати на підтримку та поліпшення будинку. Він здійснив ремонт та оздоблення даху, ґрунтовку та покраску стін, стелі, монтаж підлоги, водо- та теплопостачання тощо. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 серпня 2010 року у порядку поділу майна за ОСОБА_3 було визнано право власності на 2/3 будинку, за ним - 1/3. Рішенням цього ж суду від 01 листопада 2012 року здійснено виділ часток в натурі. З 2007 по 2012 роки він витратив на завершення будівництва та ремонт 148130,50 гривень. Тому вважає справедливим буде стягнути з відповідача 2/3 цієї суми відповідно до розміру її частки у спільному майні, що становить 98753,70 гривень. Позивач зазначив, що у грудні 2012 року дізнався, що він не є біологічним батьком народжених відповідачем у їх спільному шлюбі дітей. У зв'язку з цим вважає, що перебіг позовної давності по цьому позову необхідно рахувати з 17 грудня 2012 року, з дати рішення суду, яким це констатовано. Разом з тим, просить поновити процесуальний строк позовної давності. В правовому обґрунтуванні свої вимог позивач покликається на статті 322, 360 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статтю 151 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК).

Представник позивача, позивач у судовому засіданні позов підтримали. ОСОБА_1 додав, що на момент державної реєстрації права власності на будинок у 2007 році було збудовано лише коробку (стіни та перекриття), а дах був накритий руберойдом. Заявлені до стягнення кошти були спрямовані, скоріше не на ремонт, а на завершення будівництва. З актів виконаних робіт вбачається, що площа, на якій вони здійснювались, виходячи з загальної площі будинку, перевищує його частку у спільному майні.

Відповідач проти позову заперечила. Вказала, що за час подружнього життя з позивачем вона та її родина брала участь у будівництві будинку у місті Почаєві, який фактично був побудований у 2007 році. Через поведінку ОСОБА_1, після розлучення змушена була виїхати звідти у 2009 році. З цього часу він її не допускає до будинку. Зауважила, що позивач не пояснив на якій підставі він взагалі заходив у виділену їй частину, здійснював там ремонт тощо.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 1 статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов до наступних висновків.

Статтею 322 ЦК визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 360 ЦК співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Частиною 1 статті 151 ЖК визначено, що громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Згідно з частиною 2, 3 статті 331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Статті 30-1 Закону України "Про планування і забудову територій" передбачає прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Статтею 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Сторонами визнається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 12 липня 2002 року по 26 квітня 2008 року (дата набрання відповідного рішення суду законної сили).

Згідно з свідоцтвом серії ЯЯЯ № 477082 від 02 липня 2007 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок площею 77,6 квадратних метрів по АДРЕСА_2 Кременецького району Тернопільської області. Підстава реєстрації права власності: рішення Почаївської міської ради від 25 червня 2007 року.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 серпня 2010 року у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 визнано право власності на 2/3 вказаного вище будинку, за ОСОБА_1 - 1/3.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 01 листопада 2012 року між сторонами проведено поділ та виділ в натурі спірного житлового будинку. Зобов'язано ОСОБА_1 здійснити його переобладнання: замурувати три дверні прорізи між суміжними приміщеннями, влаштувати один дверний проріз. З ОСОБА_1 стягнуто у користь ОСОБА_3 16488 гривень як різницю в ідеальній частці.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2012 року, яке в цій частині набрало законної сили 15 квітня 2013 року, виключено запис про ОСОБА_1 як батька дітей ОСОБА_3: сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_6.

Позивачем подано накладні про придбання будівельних матеріалів та обладнання, акти виконаних будівельно-ремонтних робіт у період з 02 серпня 2008 року по 01 вересня 2011 року на загальну суму 148130,50 гривень.

Відповідно до розписки ОСОБА_7 ОСОБА_3 винаймає квартиру по АДРЕСА_1 з 02 серпня 2009 року.

ОСОБА_1 не надав належних доказів того, що на момент державної реєстрації права власності на будинок по АДРЕСА_2, він був недобудований та потребував відповідних вкладень.

Вказані позивачем обставини по строках закінчення будівництва, проведення ремонту, понесення у зв'язку з цим затрат особистих коштів ОСОБА_1, мали б бути предметом дослідження при розгляді судами справи про поділ спірного будинку. Рішення суду з цього приводу набрало законної сили 31 серпня 2010 року.

В актах виконаних робіт містяться реквізити сторін договорів, однак не зрозуміло де саме виконувались ці роботи, чи затрачались для проведення того чи іншого виду робіт матеріали, згадані у накладних, яка була необхідність їх здійснювати тощо.

ОСОБА_1 у ході судового розгляду не заявляв будь-яких клопотань про забезпечення доказів для з'ясування цих питань.

Покликання позивача на те, що відповідач його зрадила та не від нього у шлюбі народила двоє дітей, не є підставою для стягнення коштів на утримання спільного майна.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у позові.

Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК. У зв'язку з відмовою у позові понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК, суд

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук