АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9417/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Антонова Н.В.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес", третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес", третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним та стягнення коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанціїскасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача та представник третьої особи підтримали апеляційну скаргу .

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до П АТ «Страхова компанія «Юнівес», третя особа ПАТ «Укргазбанк», про захист прав споживача.

Своїх вимоги обгрунтовувала тим, що 17.04.2015 року між нею та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №101-а/14/зп, відповідно до умов якого було застраховано майнові інтереси позивача, що стосуються транспортного засобу, належного останній на праві власності - автомобіля «Audi Q7» д.н.з. НОМЕР_1.

Відповідно до умов договору, враховуючи наявність між позивачем та третьою особою кредитних правовідносин, вигодонабувачем було визначено ПАТ «Укргазбанк».

07 лютого 2015 року під час перебування позивача за кордоном в Болгарії, автомобіль «AudiQ7»д.н.з. НОМЕР_1 було викрадено.

Позивач звернулась до відповідача з приводу отримання страхового відшкодування, проте 20 лютого 2015 року отримала відмову, мотивовану тим, що автомобіль було викрадено за межами території України, а ризик «викрадення» не поширюється на територію інших країн, зокрема Болгарії.

Вважає таку відмову безпідставною, та такою, що не відповідає положенням договору та чинного законодавства, оскільки, згідно п. 1.9. Договору №101-а/14/зп, визначено, що територією дії договору є Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії,

З огляду на це, позивач просила суд стягнути з відповідача на користь вигодонабувача - третьої особи, суму відшкодування, обраховану з врахуванням безумовної франшизи, в розмірі 669 750,00 грн.

16 березня 2015 року позивачем було подано до суду заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої частково доповнено позовні вимоги, зокрема, крім первісної вимоги щодо стягнення страхового відшкодування, яку залишено без змін, позивач просила суд визнати недійсним п. 2.2.1.1.5 Договору добровільного страхування наземного транспорту №101 -а/14/зп.

Мотивувала вказане тим, що даний пункт договору, яким визначено території дії договору у випадку настання ризику «викрадення», є несправедливим, та таким, що вводить споживачів в оману.

В обґрунтування посилається на те, що на титульній сторінці Договору чітко зазначено про таку територію дії Договору, як Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії, крім того, сам термін «викрадення» визначений як незаконне заволодіння транспортним засобом в будь-якому місці та в будь-який час, тобто без територіальних обмежень.

Вважає, що п. 2.2.1.1.5 встановлює обмеження, не передбачені основними умовами договору, суперечить іншим положенням договору та свідчить про нечесну підприємницьку діяльність.

Зазначила, що їй для ознайомлення не було надано програму «Оптима-Перехід», та програму «VIP», для порівняння, відтак, вона була позбавлена можливості встановити відсутність страхового покриття даного ризику на території інших країн при укладенні договору.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що 17.04.2014 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №101-а14/зп.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору №101-а/14/зп, предметом страхування за договором виступають майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем «AudiQ7»д.н.з. НОМЕР_1.

Відповідно до п. 10.4 Договору №101-а/14/зп, зокрема, передбачено, що підписанням даного договору страхувальник підтверджує та визнає, що до укладення цього договору, отримав та ознайомився із всією інформацією в обсязі та в порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», надана інформація є достатньою та повною для правильного розуміння суті фінансових послуг що надаються страховиком, а також є доступною в місцях обслуговування клієнтів страховика.

На підтвердження повного ознайомлення з умовами договору та погодження з ними на примірнику договору стоїть особистий підпис позивача.(а. с. 7-13)

В обґрунтування своїх вимог щодо несправедливості положень п. 2.2.1.1.5 Договору №101- а/14/зп, позивач посилається на положення ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживача».

Зокрема, згідно положень заяви про зміну підстав позову, позивач зазначає, що оспорюваний пункт договору є несправедливим та таким, що вводить споживача в оману.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Позивач вважає, що несправедливість п. 2.2.1.1.5 Договору №101-а/14/зп полягає в тому, що ним встановлюються обмеження, не передбачені основними умовами договору, та вводить в оману споживача тим, що повністю суперечить встановленим умовам страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що оспорюваний пункт є узгодженим з іншими положеннями договору, їм не суперечить, підстав вважати, що останній встановлює обмеження, не передбачені основними умовами договору, немає.

Так, п. 1.9. Договору №101-а/14/зп передбачено, що територією дії Договору (з урахуванням умов п. 2.2.1 Договору) є Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії.

Відсилка у вказаному положенні договору до п. 2.2.1 викладена достатньо зрозуміло для візуального сприйняття, не прихована, не зазначена кеглем шрифту, що менший ніж інший текст, таким чином абсолютно доступна для прочитання особі, яка ознайомлюється з умовами договору.

Пункт 2.2.1 відноситься до розділу 2 Договору, який носить назву «Визначення подій. Виключення із страхових випадків», що дає чітко можливість встановити наявність у вказаному розділі положень, які виключають виплату страхового відшкодування.

Безпосередньо п. 2.2.1 включає в себе кілька підпунктів, які являють собою узгоджену систему, з яких п. 2.2.1.1 чітко передбачає перелік подій, які не підлягають страховому відшкодуванню, зокрема, п. 2.2.1.1.5, який відноситься до п. 2.2.1, передбачено, що страховик не відшкодовує збитки, що виникли внаслідок викрадення транспортного засобу за територією України, крім випадків, коли договір укладено на умовах програми «VIP», якщо дія такого договору поширюється за межі території України.

Тобто, п. 2.2.1.1.5, який просить визнати недійсним позивач, є повністю узгодженим та взаємопов'язаним з іншими умовами договору, його загальному змісту не суперечить, в сукупності являє собою цілісну систему з іншими пунктами, відтак підстав стверджувати, що останній встановлює обмеження, не передбачені основними умовами договору, та повністю суперечить встановленим умовам страхування, немає.

За таких обставин, враховуючи, що позивач, згідно положень п. 10.4 Договору №101-а/14/зп, на момент підписання договору була повністю ознайомлена з його умовами, а обставин, які свідчать про те, що останні є незрозумілими чи не узгоджуються між собою, судом не встановлено, підстав для визнання п. 2.2.1.1.5 недійсним з зазначених позивачем підстав не вбачається.

Крім того, те, що страхові послуги надаються страхувальнику не на умовах програми «VIP», а на умовах іншої програми, чітко вбачається з назви укладеного договору: «Договір добровільного страхування наземного транспорту. Програма Оптіма-Перехід».

Відтак, підстави вважати, що обмеження, передбачене п. 2.2.1.1.5, не застосовується до правовідносин, що виникли на підставі Договору №101-а/14/зп, у позивача на момент укладення договору відсутні.

Стосовно посилань позивача на те, що їй не було надано для порівняння дві програми: «VIP» та «Оптіма-Перехід», суд першої інстанції вірно зазначив, що в

п. 1.18 Договору зазначено спеціальні умови даних двох видів договорів, що надавало вільну можливість ознайомитися з ними та порівняти їх.

Розглядаючи позовну вимогу про стягнення суми відшкодування в розмірі 669 750,00 грн., суд виходив з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 07.02.2015 року автомобіль «Audi Q7» д.н.з. НОМЕР_1 застрахований за Договором №101-а/14/зп, було викрадено на території країни Болгарія.

19.02.2015 року представник страхувальника звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 20.02.2015 року у виплаті було відмовлено з тих підстав, що викрадення, згідно умов договору, не відшкодовується страховиком, якщо останнє відбулося за територією України.

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом п. 2.2. укладеного між сторонами Договору №101-а/14/зп передбачено перелік виключень із страхових випадків.

Згідно підпункту 2.2.1.1.5 страховик не відшкодовує збитки, що виникли внаслідок викрадення транспортного засобу за територією України.

Таким чином, вбачається, що подія з приводу незаконного заволодіння автомобілем «Audi Q7» д.н.з. НОМЕР_1, яка мала місце 07.02.2015 року, підпадає під виключення, передбачені п. 2.2.1.1.5 Договору №101-а/14/зп, оскільки відбулася за територією України.

Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку , що відмова страховика у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на нормах закону та положеннях договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що п. п. 2.2.1.1.5 Договору страхування є несправедливим, оскільки встановлює обмеження, що не передбачені основними умовами Договору страхування, окрім того вказаний пункт вводить в оману споживача, оскільки повністю суперечить встановленим умовам страхування та застосування вказаного пункту страховиком є нечесною підприємницькою діяльністю, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки договір страхування укладався на підставі заяви страхувальника, в якій страхувальник має можливість самостійно обирати потрібні та прийнятні саме для нього умови страхування (в тому числі обирати територію страхового покриття за певними ризиками.)

За програмою страхування Оптіма - Перехід форма заяви на страхування передбачає можливість обрання страхувальником території страхового покриття за ризиками ДТП (дорожньо-транспортна пригода), ПДТО (протиправні дії третіх осіб, в тому числі викрадення ДО), ІВП (інші випадкові події). При цьому, зазначена програма не передбачає наявності страхового покриття за ризиком «Викрадення» за межами території України, а отже заява на страхування навіть не пропонує потенційному страхувальнику обирати територію страхового покриття за відповідним страховим ризиком.

Таким чином, не відповідає дійсності твердження позивача, що в заяві на страхування немає жодних відміток про виключення щодо території дії страхового покриття для певних страхових ризиків.

Крім цього, страховик за ризиком «Викрадення» забезпечує страхове покриття, яке поширюється за межі території України виключно при укладанні договору страхування за програмою «VIP», страховий тариф за якою є значно вищим, ніж за програмою Оптіма - Перехід. Так, якби страхувальник уклав договір на умовах програми «VIP», то розмір страхового платежу склав би майже на 10 000,00 тисяч гривень більше, ніж за договором, укладеним за програмою Оптіма - Перехід, як пояснив представник відповідача в апеляційному суді.

В апеляційному суді оглянуто заяву на страхування до договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 101-а/14/зп від 17.04.2014 року подану страхувальником ОСОБА_1

З пункту 3.4 заяви вбачається - «Територія дії Договору по ризикам «ДТП», «ПДТО», «Інші випадкові події»- Україна, країни Європи, країни СНД, країни Балтії.

Тобто, із самої заяви на страхування особисто заповненої та підписаної позивачем вбачається відсутність по ризику «викрадення ».

Саме на підставі заяви на страхування укладався договір страхування на умовах визначених позивачем у заяві.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача введено відповідачем в оману оскільки пункт 1.9 титульної сторінки договору страхування, який на думку позивача, визначає всі основні умови договору, визначає територію його дії Україну, країни Європи, СНД та/або Балтії, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки повним текстом пункту 1.9 є : територія дії Договору (з урахуванням умов п. 2.2.1 Договору) Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії.

Відповідно підпункту 2.2.1.1.5. пункту 2.2.1 Договору, страховик не відшкодовує збитки, що виникли внаслідок викрадення ТЗ за територією України. Це виключення не застосовується для договорів, укладених на умовах програми «VІР», якщо згідно умов п.1.9 Договору, дія договору поширюється за межі території України.

Доводи апеляційної скарги, щодо незаконної відмови у стягненні з відповідача на користь позивача страхового відшкодування колегія судді не приймає до уваги виходячи з наступного.

Враховуючи встановлені судами обставини справи та те, що подія з приводу незаконного заволодіння автомобілем позивача підпадає під виключення, передбачені п 2.2.1.1.5. Договору № 101-а/14/зп, оскільки відбулася за територією України, колегія суддів погоджується з висновком суду, що відмова страховика у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на нормах закону та умовах договору страхування.

Крім того колегія суддів зазначає, що Договором страхування передбачений порядок прийняття Страховиком рішення про визнання такої події страховим випадком. З цією метою законодавством України (зокрема, ст.1 ЗУ «Про страхування») страховикам надано право з'ясовувати факт, причини та обставини настання події, яка має ознаки страхового відшкодування, проводити самостійне розслідування, в тому числі і шляхом залучення незалежних експертів, спеціалістів певних галузей знань тощо, також встановлювати розмір завданих збитків.

Крім того, пунктами 3.3.1, 3.3.5 Договору страхування сторонами погоджено право Страховика робити запити про відомості, пов'язані з подією , яка має ознаки страхового випадку до правоохоронних органів та інших підприємств, установ та організацій, що володіють інформацією про обставини такої події, а також самостійно з'ясовувати причини та обставини настання, перевіряти достовірність повідомленої Страхувальником інформації та наданих документів.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що єдиним документом, долученим позивачем до матеріалів справи та наданим Страховику на підтвердження факту, причин та обставин настання події, яка має ознаки страхового випадку, є лише документ, що підтверджує виключно звернення позивача до правоохоронних органів з повідомленням про незаконне заволодіння належного їй транспортного засобу, однак не надано доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України, що незаконне заволодіння транспортним засобом позивача дійсно мало місце та правоохоронними органами Болгарії порушено справу по цьому факту.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді