Справа № 466/2454/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/940/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення вартості частки майна, що є у спільній власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення вартості частки майна, що є у спільній власності подружжя, в якому просив стягнути з відповідача половину вартості спільного майна подружжя - автомобіля ВАЗ -21093 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - 33 100 грн., посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі, вони у грудні 2010 року за спільні кошти придбали даний автомобіль, ринкова вартість якого становить 66 200 грн. Свідоцтво про реєстрацію автомобіля оформлялось на ОСОБА_4, але автомобіль знаходиться у нього і він готовий його повернути відповідачці після сплати йому половини вартості.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом, який пізніше уточнила, до ОСОБА_2 про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю та витребування його у відповідача. Покликається на те, що дійсно з 2008 році вони проживали з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Однак, вже влітку 2010 року відносини між ними зіпсувались, станом на листопад 2010 року вони припинили подружні стосунки та стали проживати окремо. 20 квітня 2011 року рішенням Шевченківського районного суду м.Львова шлюб між ними було розірвано.

Зазначає, що спірний автомобіль був придбаний її рідним братом та переданий їй у 2009 році за дорученням в користування. В доручення формально були вписані її чоловік ОСОБА_2 та мати-ОСОБА_9, щоб не виникало суперечок у сім'ї та з метою можливості подальшого переоформлення автомобіля на неї.

У грудні 2010 року, коли вони з ОСОБА_2 вже припинили подружні стосунки, автомобіль був переоформлений на неї.У цей період часу трагічно загинув її брат і ОСОБА_2,скориставшись тим, що у сім'ї сталась трагедія і ніхто автомобілем не займався, забрав його собі і утримує без належних на те підстав. Ніяких договорів купівлі- продажу між нею та братом, чи між братом і ОСОБА_2 не укладалось. Зазначає, що брат фактично передав їй автомобіль для особистого користування безоплатно, тому і було зареєстровано автомобіль на її ім'я.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення вартості частки майна, що є у спільній власності подружжя - відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та витребування майна - задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ-210930 державний номер НОМЕР_1. Витребувано в ОСОБА_2, належний ОСОБА_4 автомобіль марки ВАЗ- 210930 державний номер НОМЕР_1.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. Зазначає, що суд невірно і не об'єктивно, без належного дослідження доказів та порушуючи його права як позивача, ухвалив незаконне рішення, не дослідивши та викрививши факти, наявні в матеріалах справи про те, що спірний автомобіль є насправді спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 20 вересня 2008 року. Вказана обставина стверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія НОМЕР_2 (а.с.3).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 квітня 2011 року шлюб між подружжям ОСОБА_6 розірваний (а.с. 4).

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 та відмовляючи у позові ОСОБА_2, районний суд керувався: ст. 316 ЦК України, що право власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за власною волею, незалежно від волі інших осіб; згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України, та виходив з того, що із оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 2-1039/11 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, які були об'єднані в одне провадження, вбачається, що подружжя припинило подружні стосунки та не проживали разом фактично з грудня 2010 року.

Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що автомобіль ВАЗ- 21093 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім'я ОСОБА_4 16 жовтня 2010 року, тобто на момент, коли сторони припинили подружні стосунки та спільне ведення господарства.

Із доручення, посвідченого нотаріально 13 травня 2009 року, видно, що попередній власник автомобіля ОСОБА_7 - брат ОСОБА_4 передав в користування належний йому на той час автомобіль ВАЗ -2093 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 своїй сестрі ОСОБА_6 (ОСОБА_4), матері - та ОСОБА_2 із правом проведення перереєстрації вказаного автомобіля. Будь-яких даних про те, що спірний автомобіль був проданий ОСОБА_7, - подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 позивачем ОСОБА_2 суду не надано. Відтак, вважати спірний автомобіль власністю подружжя немає підстав, а оскільки даний автомобіль утримується ОСОБА_2 без згоди на це власника транспортного засобу ОСОБА_5, то їївимоги щодо витребування спірного автомобіля у ОСОБА_2 суд вважав такими, що підлягали до задоволення.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи зі змісту ст. ст. 57, 60 СК України, майно може належати дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності або на праві особистої приватної власності дружини, чоловіка, в залежності від часу та джерела набуття права власності.

Відповідно до п.п. 19, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; спори про поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 69, ст. 71, ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Суд повинен врахувати, що припинення шлюбу не припиняє спільної сумісної власності майна, набутого під час шлюбу.

Однак, суд першої інстанції досліджуючи письмові докази помилково встановив, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_8, оскільки зареєстрований на її ім'я 16 жовтня 2010 року, тобто на момент, коли сторони припинили подружні стосунки та спільне ведення господарства.

В рішенні Шевченківського районного суду від 20 квітня 2011 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, є посилання останньої в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося, з грудня 2010 року вони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують (а.с. 4). Проте мотивуючи своє рішення, суд не встановив коли саме були припинені подружні стосунки.

Із копії доручення, посвідченого нотаріально 13 травня 2009 року, видно, що попередній власник автомобіля ОСОБА_7 - брат ОСОБА_4 передав у користування належний йому на той час автомобіль ВАЗ -2093 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 своїй сестрі- ОСОБА_4, матері - ОСОБА_9 та ОСОБА_2 із правом проведення перереєстрації вказаного автомобіля (а.с. 92).

Проте, як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль ВАЗ-21093 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, був зареєстрований на ім'я ОСОБА_4 16.12.2010 року (а.с. 5), тобто на той період часу коли подружжя ОСОБА_6 проживало у зареєстрованому шлюбі.

Наведені письмові докази ОСОБА_4 не спростовані, вона не надала суду жодного належного та допустимого доказів того, що даний автомобіль переданий їй особисто у користування чи придбаний нею за особисті кошти, а суд першої інстанції при відсутності таких доказів, ухвалюючи оскаржуване рішення, не перевірив, на якій підставі і за які кошти був придбаний спірний автомобіль. Сама реєстрація автомобіля на ім'я ОСОБА_4 не є підставою для визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю та витребування майна у ОСОБА_2

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до ч.1 ст. 69. ст. 71, ч. 1 ст. 70 СК України спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, який набуто сторонами у шлюбі і підлягає поділу.

Висновок приватного підприємства «Експерт- А» від 11 квітня 2014 року, з якого вбачається, що ринкова вартість автомобіля становить 66 200 грн.(а.с.15-34) є належним та допустимим доказом дійсної вартості автомобіля, тому позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення в розмірі 33 100 грн.

Зазначене вище свідчить про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема в частині збирання та оцінки доказів на предмет їх належності та допустимості, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору. Тому ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у звязку із чим, відповідно до ст. 309 ч.1 п.2,3,4 ЦПК України таке рішення необхідно скасувати та ухвалити нове- про задоволення первісного позову ОСОБА_2, а саме з ОСОБА_4 слід стягнути в користь ОСОБА_2 компенсацію за половину вартості спірного автомобіля,що є спільною сумісною власністю подружжя та становить 33 100 грн. та відповідно до ст. 88 ЦПК України - 331 грн. витрат по оплаті судового збору, 131,30 грн. витрат по оплаті апеляційної скарги. Автомобіль залишити у власності ОСОБА_4

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля ВАЗ-210930 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 особистою приватною власністю та витребування майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про звернення стягнення вартості частки майна, що є у спільній власності подружжя - задовольнити та стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 половину вартості спільного майна подружжя: автомобіля ВАЗ-210930 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - у розмірі 33100 грн., 331 грн. витрат по оплаті судового збору, 131,30 грн. витрат по оплаті апеляційної скарги. Автомобіль залишити у власності ОСОБА_4.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля ВАЗ -210930 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 особистою приватною власністю та витребування майна - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецького Д.І.

Струс Л.Б.