№ провадження 2/521/2265/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» січня 2015 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання - Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6, що постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_6 не було складено заповіт, спадкування має здійснюватись за правилами, встановленими ЦК для спадкування за законом, отже ОСОБА_2 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Окрім ОСОБА_2 до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_5. ОСОБА_4 надала до державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини. Мати позивача ОСОБА_6 була учасником Великої Вітчизняної війни, інвалідом І-ої групи. Протягом всього часу проживання в м. Одесі та по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 утримувалась за рахунок ОСОБА_2 та її доньки - ОСОБА_7.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розуміючи свій обов'язок щодо надання допомоги ОСОБА_6, її необхідність у допомозі, за наявності можливості для цього, свідомо не виконували обов'язок в утриманні ОСОБА_6, участі в отриманні не приймали, допомогу останній не надавали.

У зв'язку із зазначеними обставинами позивач змушена завернутись до суду із зазначеним позовом, згідно якого просила суд ухвалити рішення, яким усунути ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від спадкування внаслідок смерті ОСОБА_6. , а також стягнути з відповідачів на її користь 114,71 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позовної заяви.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не визнали, проти його задоволення заперечували, наполягали на залишенні позовної заяви без задоволення.

Мотиви та додаткові доводи сторін зафіксовані технічними засобами судового засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, що постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1. Факт смерті ОСОБА_6 підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 31 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №8437.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною першою ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Таким чином, спадщина після смерті ОСОБА_6 була відкрита ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно частин 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Оскільки, ОСОБА_6 не було складено заповіт, то відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України спадкування має здійснюватись за правилами, встановленими ЦК для спадкування за законом.

За приписами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Враховуючи положення ст. 1261 ЦК України, а також те, що ОСОБА_2 постійно проживала із спадкодавцем до дня його смерті, ОСОБА_2 має право на спадкування за законом в першу чергу.

Той факт, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6 підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим 27 січня 1965 року, довідкою про укладання шлюбу №1878, виданою 27 вересня 2012 року Відділом по м. Братську (Центральний р-н) Управління по роботі з відділами служби у містах та районах Служби запису акту цивільного стану Іркутської області Російської Федерації; Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3, виданим 29 листопада 2003 року Управлінням запису актів цивільного стану Іркутської області Російської Федерації.

ОСОБА_2 у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син спадкодавця, брат ОСОБА_2 - ОСОБА_9.

Частиною першою ст. 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1266 ЦК України право на спадкування в результаті смерті ОСОБА_6 за правом представлення надано дітям ОСОБА_9 (онукам ОСОБА_6): ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Окрім ОСОБА_2 до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5. ОСОБА_4 надала до державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини.

Відповідно до другого абзацу ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно частини першої ст. 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітня дочка, син, зобов'язані піклуватись про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Дочка, син, крім сплати аліментів, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ч. 1 ст. 203 СК України).

ОСОБА_6 була учасником Великої Вітчизняної війни, інвалідом І-ої групи.

Протягом всього часу проживання в м. Одесі і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 утримувалась за рахунок ОСОБА_2 та її доньки - ОСОБА_7.

ОСОБА_9 та його діти, відповідачі по справі, в свою чергу, розуміли свій обов'язок щодо надання допомоги ОСОБА_6, її необхідність для існування спадкодавця, в них була наявна можливість для цього, але вони свідомо не виконували встановлений ст.ст. 172, 203 СК України обов'язок, в утриманні ОСОБА_6 участі не приймали, допомогу останній не надавали.

Син ОСОБА_6, ОСОБА_9, разом із своєю родиною, що складалась з ОСОБА_9, ОСОБА_10 (дружини ОСОБА_9) та відповідачів, почали проживати у будинку АДРЕСА_1, належного ОСОБА_6 з 11 вересня 1987 року. Умовою проживання у будинку було укладання договору оренди. З початку проживання та до дня смерті ОСОБА_6, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1, оренду плату за договором не сплачували ані ОСОБА_9 (до дня його смерті), ані його дружина й діти (відповідачі по справі), що в свою чергу підтверджує небажання вказаних осіб приймати участь в утриманні ОСОБА_6 та наданні їй допомоги.

За умовами укладеного договору оренди у користування ОСОБА_9 та відповідачів передавались дві кімнати загальною площею 28 кв.м.. З часом відповідачі самочинно зайняли третю кімнату. На вимоги ОСОБА_6 щодо звільнення самочинно зайнятої кімнати ОСОБА_10 спочатку обіцяла звільнити кімнату, що підтверджується листом останньої, а потім - відповідачі постійно ігнорували вимоги померлої матері. Останній раз з вимогою звільнення кімнати ОСОБА_6 зверталась за два дні до своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3. Проте, як і попередні вимоги, ця остання вимога була проігнорована та залишилась без задоволення.

ОСОБА_9 без згоди своєї матері, як власника будинку, незаконно зареєстрував місце проживання відповідачів у вказаному будинку.

За весь час проживання ОСОБА_9 та відповідачів у будинку померлої й по сьогоднішній день останні вони не сплачували за спожиті комунальні послуги. Вказані витрати здійснювались ОСОБА_6, а після її смерті - ОСОБА_2.

При цьому, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже тривалий час не проживають у будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_3 - з 1998 року, ОСОБА_4 - з 2001 року. Виписатись та зареєструватись за фактичним місцем проживання вони відмовлялись, маючи на меті отримання частки у спадку ОСОБА_6.

У зв'язку із тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вказаному будинку, ОСОБА_6, а після її смерті - ОСОБА_2, зобов'язані були нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, оскільки розрахунок платежів здійснюється в залежності від кількості зареєстрованих осіб.

Іншою обставиною є те, що ОСОБА_9 позичив і не повернув ОСОБА_6 значну суму грошових коштів.

Так, у лютому 1997 року ОСОБА_6 позичила ОСОБА_9 8500,00 доларів США, а у липні 1997 року - 6200,00 доларів США, що підтверджується розпискою. Борг своїй матері ОСОБА_9 так і не повернув. Вимоги щодо повернення боргу постійно ігнорував та не виконував. Відповідачами також не здійснювались дії щодо повернення коштів.

В останні місяці життя спадкодавець перебувала на обліку та лікуванні в Одеському обласному онкодіспансері. Здійснення догляду за ОСОБА_6 ОСОБА_7, онукою померлої, та не приймання участі в догляді відповідачами підтверджується поясненнями лікаря Відділення маммології Обласної комунальної установи «Одеський обласний онкологічний диспансер» ОСОБА_13.

Крім пояснень позивача, факт знаходження ОСОБА_6 в безпорадному стані підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Так допитана в якості свідка ОСОБА_14 суду показала, що знала сім'ю ОСОБА_6. ОСОБА_6 хворіла на онкозахворювання, потребувала сторонньої допомоги, до моменту смерті перебувала у безпорадному стані, допомогу їй надавали донька - ОСОБА_2, та її онука - ОСОБА_7,відповідачі допомоги бабці не надавала.

Аналогічні показання надала суду дільничний терапевт (дільниця № 7) КУ «Міська поліклініка № 10» ОСОБА_15, на дільниці якої ОСОБА_6 проживала та перебувала на обліку, яка показала, що ОСОБА_6 перед смертю перебувала у безпорадному стані, не могла самостійно пересуватись, доглядали її донька - ОСОБА_2, та її онука - ОСОБА_7, відповідачі у догляді участі не приймали.

Такі самі показання надала суду онука померлої ОСОБА_7.

Крім того, відповідачі не приймали участі у здійсненні поховання спадкодавця, і не намагалися надати родині ОСОБА_2 допомоги при цьому. ОСОБА_2 самостійно здійснила ці заходи, що підтверджується Договором-замовленням на організацію та проведення поховання №132143 від 01 вересня 2012 року та Договором-замовленням на організацію проведення поховання від 01 вересня 2012 року.

Відповідно до ч.1-5 ст.1224 ЦК України є два види усунення від права на спадкування, а саме:

1. Усунення, яке відбувається автоматично в силу закону та не потребує судового рішення про усунення від права на спадкування. Випадки цього виду усунення закон визначає у ч.1 та 2 ст.1224 ЦК України - за негативні дії щодо спадкодавця; у ч.3 ст.1224 ЦК України - за невиконання обов'язків щодо спадкодавця, в тому числі при підтвердженні певної обставини судом; у ч.4 ст. 1224 ЦК України - через відміну певного правового статусу по відношенню до спадкодавця.

2. Усунення, яке відбувається в силу судового рішення про усунення від права на спадкування за законом (ч.5 ст.1224 ЦК України).

Правовою підставою для застосування судом ч.5 ст.1224 ЦК України є сукупність таких обставин:

1. Спадкоємець за законом ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві.

2. Спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

3. Спадкодавець потребував допомоги.

Для задоволення позовної заяви необхідно встановити дані обставини відносно кожного із спадкодавців та відповідача.

Отже, ч.5 ст.1224 ЦК України розкриває правові підстави її застосування та не встановлює суб'єкта права, якому належить право позову про усунення від права на спадкування за законом.

Згідно Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування, а саме п. 6. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи, згідно з вимогами ст. 1214 ЦПК установив і факт ухилення спадкоємців за законом від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через його похилий вік та тяжку хворобу, та його потребу в допомозі сина та відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яким було відомо про тяжку хворобу спадкодавця.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Суд критично ставиться до доводів відповідачів щодо того, що вони надавали допомогу бабусі, як таких, що є недоведеними та необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими письмовими доказами.

При вирішенні питання про суб'єкта, який має право на вказаний вище позов суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами статті 1214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом потрібно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України суд встановив обставини, які доводять факт безпорадного стану спадкодавця, його потреби в отриманні допомоги від сина та ухилення відповідача від надання допомоги батьку, враховуючи, що за змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/04/13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Отже, судом достовірно встановлено, що відповідачі під час тяжкої хвороби бабусі, яка була у безпорадному стані, мали можливість, але свідомо ухилялись від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної, допомоги та моральної підтримки, допомоги у побуті та лікуванні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України).

Позивач в повній мірі довела суду обставини, на які посилається в позовній заяві, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідачів не надано жодного доказу, які б спростовували доводи позивача.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК України, так і спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Взагалі, у будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК України, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством.

Тобто, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує цивільні правовідносини.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст.ст. 3, 1216, 1220, 1223, 1224, 1261, 1266 ЦК України, ст.ст. 172, 203 СК України та керуючись ст.ст. 5, 14, 60, 61, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування - задовольнити в повному обсязі.

Усунути ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від спадкування за законом після смерті ОСОБА_6.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 114,71 грн. (сто чотирнадцять гривень 71 копійка).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ