Номер провадження 22-ц/788/331/15 Суддя-доповідач - Собина
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова В. О.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 04 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Сумської філії про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИЛА:

29 листопада 2013 року позивачка звернулась до суду з позовом і свої уточнені позовні вимоги мотивувала тим, що з 1993 року проживала однією сім'єю з відповідачем у справі, була з ним пов'язана спільним побутом, мала взаємні права та обов'язки, вела спільне господарство, мала спільний бюджет. За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є відповідач у справі. На даний час відносини між ними погіршились та виник спір про поділ спільного майна, а тому просила встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем у справі та поділити спільно нажите майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. З урахування того, що відповідач витрачав майно на шкоду сім'ї та з урахуванням знаходження на утриманні у неї неповнолітнього сина, просила визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 04 грудня 2014 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 1993 року. Поділене спільне майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності та визнано за позивачкою право особистої власності на 2/3 частини квартири, яка знаходиться у м.Суми за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням інтересів дитини ОСОБА_4, а за ОСОБА_3 визнане право особистої власності на 1/3 частину спірної квартири.

На зазначене рішення 3-тя особа у справі ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невірні висновки суду щодо обставин справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

В доводах апеляційної скарги представник 3-ї особи зазначає, що судом першої інстанції безпідставно була збільшена частка позивачки у спільному майні подружжя, оскільки не надано доказів на підтвердження того, що відповідач витрачав майно на шкоду інтересам сім'ї, а також безпідставно враховано інтереси сина сторін, який на день ухвалення рішення суду вже досяг повноліття. Також вважає, що судом не враховано інтереси Банку, який є іпотекодержателем спірного нерухомого майна за договором іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника апелянта, заперечення

представника позивача та думку відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В той же час, відповідно до ст.303 ч.3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної карги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження факту проживання її та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 1993 року, а також визнання квартири АДРЕСА_1. спільним майном сторін та визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини даної квартири.

Проте, з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.13).

Відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 10 грудня 2002 року відповідачем була придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Договір про іпотечний кредит та Іпотечний договір відповідно до умов яких позичальник отримав грошові кошти в сумі 378750 грн.00 коп., а в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.183-189).

Відповідач ОСОБА_3 умов договору про іпотечний кредит не виконує і ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до нього з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і дана справа перебуває в провадженні Зарічного районного суду м.Суми (а.с.177).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що в період з 1993 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_3 та в цей період вони за спільні кошти придбали спірну квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах з 1993 року, а отже і визнання спільним майном подружжя квартири придбаної відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу укладеного 10 грудня 2002 року. При цьому суд керувався ст.74 Сімейного Кодексу України, якою передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

В той же час у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено: під час застосування ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Незважаючи на це місцевим судом не було перевірено факт не перебування сторонами у будь-якому іншому шлюбі, а також чи склались між сторонами відносини, що притаманні подружжю. Народження відповідачкою у 1996 році дитини батьківство якої визнане відповідачем у справі ще не свідчить про існування між ними таких сталих відносин.

Крім того, визнаючи спірну квартиру спільним майном сторін, місцевий суд не врахував ту обставину, що майно було придбане 10 грудня 2002 року, а майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Дана правова позиція висловлена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до вимог передбачених ст.360-7 ЦПК України.

Позивачка при зверненні з позовом до суду свої вимоги обґрунтовувала тим, що оскільки вона та відповідач, починаючи з 1993 року мешкали однією сім'єю, тому і придбана ним в 2002 році квартира відповідно до вимог передбачених ст.74 Сімейного Кодексу України є їх спільним майном.

Однак відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України "Про власність", ст.22 КпШС); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 р. N 20).

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачкою права власності на частку у спірному нерухомому майні, загальна вартість якого за твердженням самої позивачки становить 210000 грн.00 коп., вона мала надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності на частину зазначеного майна.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо доведення позивачем належними доказами своїх позовних вимог прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення місцевого суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_2 .

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ст.88 ЦПК України стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 121 грн.80 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п. 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 04 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати на апеляційний перегляд справи в сумі 121 грн.80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів .

Головуючий -

Судді -