АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року по справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересована особа - державний виконавець відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Артемчук Тарас Володимирович, про визнання неправомірною постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою про визнання неправомірною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Артемчук Т.В. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження від 26 січня 2015 року, мотивуючи тим, що дана постанова державним виконавцем винесена неправомірно та незаконно.

Зазначав, що державний виконавець у постанові посилається на те, що поданий ним виконавчий лист №199/13735/13, виданий 29 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська, не відповідає вимогам до виконавчого документа, вказаним у ст.18 Закону України «Про виконавче провадження, а саме в ньому відсутній ідентифікаційний код, або номер і серія паспорту стягувача.

Посилаючись на те, що такими діями порушені його права, просив суд визнати неправомірною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Артемчука Т.В. від 26 січня 2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі Державна виконавча служба України ставить питання про скасування ухвали суду та відмови у задоволенні скарги ОСОБА_2, зазначаючи, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 29 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська, на виконання ухвали цього ж суду від 04 грудня 2014 року, видано виконавчий лист №199/13735/13.

22 січня 2015 року виконавчий лист №199/13735/13 подано до виконання.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 26 січня 2015 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження за зазначеним виконавчим листом у зв'язку з відсутністю у ньому індивідуального ідентифікаційного номера стягувача або його номер і серія паспорту (а.с.8).

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_2 посилався на те, що дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України, щодо відмови у відкритті виконавчого провадження з підстав відсутності у виконавчому документі індивідуального ідентифікаційного номеру стягувача, є незаконними.

Задовольняючи скаргу про визнання неправомірної постанови, суд першої інстанції керувався ст.11, п.3 ч.1 ст.18, ст.ст.25,26 Закону України "Про виконавче провадження" та виходив з того, що дії державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження з підстав відсутності у виконавчому документів відомостей щодо індивідуального ідентифікаційного номеру є неправомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, встановлено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч.3 ст.129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Частиною 1 ст.14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно вимог ст.17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків, крім випадку ухвалення постанови про накладення на особу адміністративного стягнення за неповагу до суду) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Згідно до положень ч.2 ст.32 Конституції України й ч.1 ст.302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012, відповідно до п.1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частина 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача (фізичної особи).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст.18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим, п.3 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера стягувача не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 справа №6-45цс14 та від 25 червня 2014 року справа №6-62цс14, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Отже, у разі не зазначення індивідуального ідентифікаційного номера (реєстраційного номера облікової картки платника податків) у рішенні суду, виконавчому документі, згідно з п.3 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець може самостійно звернутися до відповідного державного органу державної податкової служби із запитом про витребування довідки про індивідуальний ідентифікаційний номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків) стягувача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що державний виконавець не має права збирати інформацію персонального характеру відносно стягувача є безпідставними та спростовуються вимогами закону.

Застосування судом правової позиції Верховного Суду України від 25 червня 2014 року справа №6-62цс14 є обґрунтованою, оскільки вона застосована за аналогією.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо винесення державним виконавцем безпідставної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування ухвали суду не має.

Керуючись ст.ст.304,307,312,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України відхилити.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.