АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/303/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53, 55 Романенко В.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівМагди Л. Ф. , Демченка В. А.
при секретаріНаконечній М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення невиплаченої заробітної плати , -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення невиплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до наказу по Черкаській геологорозвідувальній експедиції (на даний час ДП Національна акціонерна компанія «Надра України» «Центрукргеологія») № 34 від 01 серпня 1984 року вона була прийнята на посаду старшого техніка-геолога.

Відповідно до наказу № 25-к від 28 лютого 2014 року звільнилась з роботи з підстав, що передбачені ч.3 ст.38 КЗпП України.

Відповідач, порушив вимоги ст.116 КЗпП України, ст. 43 Конституції України щодо строків виплати заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні та компенсації за 99 календарних днів невикористаних щорічних відпусток та призвів до утворення заборгованості по оплаті праці.

Згідно довідки про заборгованість по розрахункових виплатах, виданої 08 вересня 2014 року за № 884/09, заборгованість по виплатах становить 22 591 грн. 84 коп., з яких: 4 898 грн. 23 коп. - заробітна плата, 7 871 грн. 61 коп. - компенсація відпусток, 9 822 грн. - вихідна допомога.

Посилаючись на вказані порушення та несвоєчасну виплату зазначеної заборгованості, ОСОБА_6 просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачені та заборговані кошти в сумі 45 516 грн. 61 коп., з яких: 4 898 грн. 23 коп. - заробітна плата, 9 822 грн. 00 коп. - вихідна допомога, 7 871 грн. 61 коп. - компенсація за 99 календарних днів невикористаних щорічних відпусток, 22 925 грн. 00 коп. - заробітна плата за весь час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2014 року по 25 вересня 2014 року з розрахунку посадового окладу в розмірі 3 275 грн. 00 коп. з подальшим стягуванням до часу ухвалення рішення.

У ході розгляду даного позову ОСОБА_6 уточнила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача 39 385 грн. 89 коп., з яких: 25 444 грн. 12 коп. - заробітна плата за весь час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2014 року по 03 листопада 2014 року з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 152 грн. 36 коп., 3 941 грн. 77 коп. - індекс інфляції за період затримки розрахунку при звільненні за період з 28 лютого 2014 року по 03 листопада 2014 року та 10 000 грн. - моральної шкоди.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на користь ОСОБА_6 заборгованість в сумі 25 444 грн. 12 коп. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку, 3 941 грн. 77 коп. - компенсація втрати частини заробітної плати, 1 000 грн. - моральної шкоди, а всього 30 385 грн. 89 коп.

Стягнуто з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

На дане рішення директор Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» - Панченко В.О. подав апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи яку вказав, що висновки суду не ґрунтуються на законі, а при ухваленні рішення судом першої інстанції не було повно і всебічно досліджено матеріали справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

03 листопада 2014 року підприємство розрахувалось з позивачем по заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі та компенсації за невикористані щорічні відпустки і заборгованості не мало .

Відповідно до положень ст.ст. 116, 117, ч.1 ст.233, ст.237-1 Кодексу законів про працю України, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, встановлено тримісячний строк з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права .

П.3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, передбачено, що суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці, а листом Міністерства юстиції України №35-13/797 від 13 травня 2004 року встановлено позовну давність для відшкодування моральної шкоди, а тому дані вимоги обмежені тримісячним строком звернення до суду.

Тому, оскільки позивач порушила визначений тримісячний строк для звернення до суду , просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні стягнення заборгованості в сумі 25 444 грн. 12 коп. та моральної шкоди в сумі 1 000 грн. в зв'язку з пропущеним строком позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в порядку статті 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

А дане рішення в цілому відповідає вказаним критеріям. Натомість, наведені в апеляційній скарзі докази на підтвердження вимог апелянта не спростовують доказів, що лягли в основу рішення суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни даного рішення і ухвалення нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що відповідно до наказу № 34 від 01 серпня 1984 року ОСОБА_6 працювала на посаді старшого техніка-геолога у ДП НАК «Надра України» «Центрукргеологія» /а.с.5/.

У зв'язку з порушенням адміністрацією законодавства про працю, умов колективного договору, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України позивачем було подано заяву про звільнення із займаної посади, про що винесено наказ № 25-к від 28 лютого 2014 року /а.с.4/. При цьому у день звільнення , як того вимагає ст.116 КЗпП України, розрахунок з позивачем проведений не був.

Відповідно до довідки про заборгованість по розрахункових виплатах, виданої відповідачем 08 вересня 2014 року за № 884/09, заборгованість по виплатах позивачу становить 22 591 грн. 84 коп., з яких: 4 898 грн. 23 коп. - заробітна плата, 7 871 грн. 61 коп. - компенсація відпусток, 9 822 грн. - вихідна допомога /а.с. 7/.

Ця заборгованість була виплачена ОСОБА_6 лише після звернення її до суду - в ході розгляду районним судом справи, а саме 03 листопада 2014 року, що підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_6 №4627 0817 1101 1895. У зв'язку з чим позивач, уточнивши свої вимоги, просила стягнути на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом та відшкодуванням шкоди, якщо її завдано.

Тому суд дійшов до правильного висновку, що відповідач порушив норми трудового законодавства, а саме: ст.ст. 116, 117 КЗпП України , не провівши повний розрахунок з позивачем у день її звільнення з роботи.

Відповідно, оскільки Дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» виправило дане порушення лише 03 листопада 2014 року , із затримкою розрахунку при звільненні , суд правомірно стягнув на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, як це передбачено ст.117 КЗпП України. При цьому, визначений судом розмір якого, не оспорювався Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія».

Встановлений статтею 117 Кодексу обов'язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (по день фактичного розрахунку), є матеріальною відповідальністю роботодавця за неналежне виконання своїх обов'язків, що має наслідком порушення трудових прав працівника. Таке порушення може мати для працівника негативні наслідки і немайнового характеру, тобто завдавати йому моральну шкоду, тому законодавець передбачив для працівника можливість звернутися до суду за її відшкодуванням.

Враховуючи тривалий період затримки розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків , що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя в умовах відсутності коштів для існування , суд відповідно до ст.237-1 КЗпП України, дійшов до правильного висновку про заподіяння з вини відповідача ОСОБА_6 моральної шкоди та правильно визначивши її розмір в сумі 1000грн.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України в абз. 5 п. 25 постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику застосування законодавства про оплату праці" роз'яснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Рішенням від 22 лютого 2012 року у № 4-рп/2012 у справі N 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тому, враховуючи діючі норми матеріального та процесуального права, за вказаних обставин, безпідставними є посилання Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на ту обставину, що позивач пропустила визначений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду з заявою про стягнення середнього розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Оскільки відповідач здійснив виплату коштів належних позивачу при звільненні вже після звернення ОСОБА_6 за судовим захистом у зв'язку з тривалою невиплатою коштів належних їй при звільненні. І отже суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач встановлених строків не порушила. Що повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду України прийнятій у постанові від 22 січня 2014 року по справі №6-159ЦС13 з подібних правовідносин, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма суб'єктами правовідносин. Де зокрема зазначено, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Безпідставним є також посилання представника Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на ту обставину, що причиною невиплати належних позивачу коштів було недостатність фінансування даної статті видатків підприємства. Оскільки згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення і це є безумовним обов'язком роботодавця , а норма ст.117 КЗпП України є захисною санкцією проти порушення прав звільненого працівника на отримання повного розрахунку при звільненні, які належить застосовувати незалежно від внутрішніх причин, які спричинили невиплату належних працівнику коштів з вини роботодавця.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2014 року - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення невиплаченої заробітної плати - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :