Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5435/14-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 6 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Талько О.Б.

секретаря судового засідання Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2014 року, -

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати за ним право власності на гараж (літ. А-1) площею 46,90 кв. м та погріб під частиною будівлі (літ. п/д) площею 30,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 376 ЦК України.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на гараж (літ. А-1) площею 46,90 кв. м та погріб під частиною будівлі (літ. п/д) площею 30,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та представник виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначають, що суд першої інстанції безпідставно вважав доведеним набуття права власності позивачем на спірну будівлю, не з'ясувавши її розмірів та правомірності звернення до суду саме позивача. Крім того, на думку апелянтів, суд першої інстанції безпідставно відмовив у залученні до участі в справі ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами не надано жодного доказу про наявність перешкод для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі ст. 376 ЦК України.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна, враховуючи наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена на для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Пунктом 12 вищевказаної постанови роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований на адресою: АДРЕСА_1 з 15.07.2000 року (а.с. 12-14) та є власником земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0046 га на підставі свідоцтва про право власності від 31.07.2014 року, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва; землі житлової та громадської забудови (а.с. 5-7).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що у 1994 році було побудовано гараж з погребом під частиною будівлі, без будь-яких дозвільних документів, а тому самочинним.

Згідно технічного заключення №-01-0050.14 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташований гараж (літ. А-1), площею - 46,90 кв. м (по внутрішньому обміру - 39,80 кв.м) з погребом під частиною будівлі (літ. п/д) - площею 30,0 кв. м, які знаходяться у задовільному стані та придатні до експлуатації (а.с. 4). Тобто розмір земельної ділянки, що передана у власність позивача є меншим ніж розмір спірного гаража.

Відповідно до технічного паспорту від 17.04.2013 року на вищевказаній земельній ділянці розташовано гараж «А-1», який побудований без дозволу у 1994 році площею 23,8 кв.м та 16,0 кв.м, загальною - 39,80 кв.м (а.с. 8-11). А згідно технічного паспорту від 04.06.2014 року на даній земельній ділянці розташований гараж-сарай, збудований у 1993 році, площею 24,2 кв. та 15,1 кв.м відповідно, загальною площею 39,3 кв.м (а.с. 49-52).

Матеріали справи не містять, а позивач в обґрунтування своїх доводів будь-яких доказів щодо здійснення ним самочинного будівництва, свого звернення до компетентних органів щодо реєстрації права власності та відмову у такій реєстрації, відповідності здійсненного будівництва державним санітарним та будівельним нормам, тощо не надав.

За таких обставин, коли позивачем не надано доказів на підтвердження самовільного будівництва, а факт такого будівництва заперечується апелянтом ОСОБА_2 - батьком позивача, зважаючи на вік останнього на час зведення гаражу (9 років), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, на дані правовідносини не поширюються і положення ст. 376 ЦК України, оскільки спірний гараж був побудований у 1993-1994 роках, тобто під час дії Цивільного кодексу України 1963 року та Закону України «Про власність». Земельна ділянка, на якій розташована будівля позивачу надана у власність лише у липні 2014 року.

Статтею 12 Закону України «Про власність» передбачено, що у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Згідно зі ст. 17 ЗК Українист. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо таку допомогу забудовнику вони надавали не безкоштовно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, гаражу, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обов'язок.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді