Справа №470/255/14-ц 11.02.2015 11.02.2015 11.02.2015
Провадження №22-ц/784/397/15
Провадження№22-784/397/15
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції: Орлова С.Ф.
Доповідач у апеляційній інстанції: Буренкова К.О.
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.,

за участі: представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Ремішевського Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк

«ПРИВАТБАНК» (далі - Банк)

на рішення Березнегуватського районного суду від 18 грудня 2014 року за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року Банк звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові Банк посилався на те, що 03 квітня 2006 року надав відповідачці кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48% річних за користування кредитом. Проте своїх обов'язків по поверненню кредиту відповідачка не виконувала.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 27 лютого 2014 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 19012 грн. 93 коп., з якого заборгованість: за кредитом - 2582 грн. 06 коп.; за процентами - 16430 грн. 87 коп.; штраф - 500 грн. (фіксована частина) і 754 грн. 40 коп. (процентна складова).

Рішенням Березнегуватського районного суду від 18 грудня 2014 року Банку відмовлено в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на помилковість висновку суду щодо пропуску Банком строку позовної давності. та помилковості висновків щодо припинення договорних зобов'язань.

Перевіривши матеріалами справи доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що її слід відхилити із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»(правонаступником якого є Банк) та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 4000 грн. на платіжну картку «Подія» зі сплатою за користування кредитом 48% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В заяві про надання кредиту відповідачка вказала, що вона ознайомлена і згодна із Умовами банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою (далі - Правила) і Тарифами Банку, а її заява разом із цими Умовами, Правилами та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Судом також встановлено, що 11 березня 2008 року Банк звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 11 грудня 2007 року в розмірі 3924 грн. 97 коп., яка складалася із заборгованості за кредитом в розмірі 2578 грн.40 коп. і заборгованості за процентами в розмірі 1346 грн. 57 коп. (а.с.28-29). Наказом Березнегуватського районного суду від 08 січня 2008 року стягнуто на користь Банку із відповідачки 3924 грн. 97 коп.(а.с.38)

Постановою державного виконавця відділу ДВС Березнегуватського районного відділу юстиції від 22 липня 2008 року виконавчий лист повернуто Банку у зв'язку з неможливістю виконання із-за відсутності майна у боржника (а.с. 77). Як видно із довідки Банку від 11 лютого 2015 року повторно судовий наказ на примусове виконання до відділу ДВС не направлявся. Згідно цієї ж довідки заборгованість за судовим наказом не погашена.

Згідно уточненого розрахунку заборгованості станом на 27 лютого 2014 року утворилась заборгованість за відсотками в розмірі 7818 грн. 49 коп., у тому числі в межах 3-річного строку позовної давності в розмірі 3721 грн. 61 коп., в межах 5-річного строку позовної давності - 6234 грн. 81 коп., а також штраф - 640 грн. 92 коп.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із розрахунків заборгованості, які надав Банк, видно, що останній платіж в погашення заборгованості за кредитом відповідачка сплатила 21 жовтня 2008 року, який був зарахований на погашення відсотків за користування кредитом.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до суду із заявою про застосування до вимог Банку строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Із матеріалів справи видно, що 03 січня 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав до Березнегуватського районного суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з відповідачки на свою користь заборгованості за даним кредитним договором станом на 11 грудня 2007 року.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, то поданням Банком заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перервано перебіг позовної давності за спірними правовідносинами.

Така правова позиція викладені у Постанові Верховного суду України від 21 січня 2015 року справа №6-214 цс/14, яка є обов'язковою для застосуваннями судами України.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Отже, враховуючи вищевказані норми цивільного законодавства України, умови на яких було укладено між сторонами кредитний договір (щодо позовної давності), звернення Банку до суду з заявою про видачу судового наказу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовна давність за даними вимогами Банку щодо стягнення відсотків за користування кредитом та стягнення штрафу за порушення умов договору спливла.

Доводи Банку про те, що сторони домовились про збільшення строку позовної давності до п'яти років і збільшений строк позовної давності при зверненні з даними вимогами до суду не пропущено безпідставні, оскільки спростовуються наявними у справі доказами. Так, згідно розрахунків Банку, останній платіж за цим кредитним договором відповідачка здійснила 21 жовтня 2008 року і він зарахований Банком на погашення відсотків за кредитом. У зв'язку із зверненням Банку 03 січня 2008 року із заявою про видачу судового наказу, строк позовної давності був перерваний і розпочався заново із 03 січня 2008 року. Але з даним позовом Банк звернувся 18 березня 2014 року. Наведене свідчить, що Банк пропустив строк позовної давності для звернення з даними вимогами, оскільки звернувся з даним позовом через 5 років 3 місяці, тобто за пропуском як загального, так і збільшеного строку позовної давності, на якому наполягає позивач.

Разом з тим, слід погодитись з аргументами Банку щодо помилковості висновків суду першої інстанції стосовно припинення договірних зобов'язань між сторонами із посиланням на закінчення строку дії картки, не видачу нової картки відповідачці, оскільки він суперечить положенням глави 50 ЦК України, якою визначені підстави припинення зобов'язання. Зокрема, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зобов'язання за даним кредитним договором відповідачка не виконала.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до повернення позики.

А тому відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України відповідачка зобов'язана сплачувати Банку відсотки за користування кредитом.

Проте, вказаний недолік не вплинув на вирішення справи по суті, оскільки суд першої інстанції відмовив Банку в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Із врахуванням наведеного колегія не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Березнегуватського районного суду від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді