Справа № 358/754/13-ц Головуючий у І інстанції Тітов М.Б.
Провадження № 22-ц/780/188/15 Доповідач у 2 інстанції Олійник
Категорія 1 05.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Іванової І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, -

в с т а н о в и л а :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що 08 вересня 1990 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва (актовий запис №476. Від шлюбу вони мають двох дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб, укладений 08 вересня 1990 року, ними формально було розірвано за ініціативою відповідача з метою отримання нової квартири. Після постановки відповідача на квартирний облік вони знову 11 листопада 2003 року зареєстрували шлюб. Шлюбних відносин вони не припиняли, завжди проживали разом, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. В їхніх шлюбних відносинах від 1990 року до червня 2012 року ніяких змін не відбувалося. Підтвердженням цього слугує також факт народження молодшої дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

У червні 2012 року відповідач створив нову сім'ю і забравши свої особисті речі та частину спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу, переїхав проживати до нової цивільної дружини.

За час шлюбу під час ведення спільного господарства за спільні кошти подружжя було придбано вищевказане нерухоме майно та автомобіль, яке вони не можуть добровільно поділити з відповідачем.

Посилаючись на положення ст.ст.60, 61, 63, 70, 71 СК України позивачка після уточнення позовних вимог просила задовольнити її вимоги.

В порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя позивачка просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 53,60 кв.м, жилою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 92 195 гривень; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташовано вищевказаний житловий будинок; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 23798 грн. 50 коп.; право власності на земельну ділянку площею 0,084 га з цільовим призначенням для ведення садівництва в СТ «Рибак», яка розташована на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, вартістю 52791 грн.

За відповідачем ОСОБА_1 позивачка просилав порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 40,60 кв.м., жилою площею 15,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 51434 гривень, а також визнати за відповідачем: право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташовано вищевказаний житловий будинок; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 23798 грн. 560 коп.; право власності на автомобіль МАЗДА 626, 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 30 000 гривень.

ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, посилаючись на те, що на час придбання вказаного будинку він проживав окремо від ОСОБА_2, шлюбних відносини не підтримували з березня 1998 року та не вели спільного господарства, що підтверджено рішенням Харківського районного суду міста Києва від 07 березня 2000 у справі №2-989 про розірвання шлюбу. У рішенні зазначено, що шлюб було розірвано у зв'язку з тим, що відповідачка не приділяла належної уваги родині та фактично створила іншу сім'ю. Зазначені факти (обставини) встановлено судом і відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України вони не підлягали доказуванню.

Посилаючись на положення ст.28 ч.2 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час придбання будинку, ОСОБА_6 просив задовольнити зустрічний позов і визнати за ним право особистої власності на житловий будинок загальною площею 40,60 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який був придбаний ним за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1998 року, зареєстрованим у Білоцерківському МБТІ 06 липня 1999 року за реєстровим №12.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку (літ. «Д») загальною площею 51,70 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м., та 1/2 частину господарських будівель і споруд: сарай (літ. «Е»), погріб (літ. «Є/погр»), колодязь (№5), хвіртка (№7), огорожа (№6), ворота (№8), загальною інвентарізаційною вартістю 71885 гривень, що розташовані по АДРЕСА_2

Визнано також за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :02:004:0021, що розташована по АДРЕСА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку (літ.«Д») загальною площею 51,70 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м., та 1/2 частину господарських будівель і споруд: сарай (літ.«Е»), погріб (літ.«Є/погр»), колодязь (№5), хвіртка (№7), огорожу (№6), ворота (№8), загальною інвентарізаційною вартістю 71885 гривень, що розташовані по АДРЕСА_2

Визнано також за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :02:004:0021, що розташована по АДРЕСА_2

Визнано ще право власності на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 29890 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14945 грн. 30 коп. компенсації за різницю в ідеальних частках спільного сумісного майна подружжя.

Інші вимоги позивачки ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,0840 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області залишено без задоволення за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок (літ. «А») загальною площею 43,30 кв.м., житловою площею 26,90 кв.м., та господарські будівлі і споруди: сарай (літ. «Б»), убиральня (літ. «Г»), колодязь (№1), ворота з хвірткою (№2), огорожу (№3), огорожу (№4), загальною інвентарізаційною вартістю 35783 гривень, що розташовані по АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером :02:004:0021, що розташована по АДРЕСА_2, визнання за ним (ОСОБА_6) права власності на автомобіль Мазда, стягнення з нього на користь ОСОБА_2 14945 грн. 30 коп. компенсації за різницю в ідеальних частках спільного сумісного майна подружжя і ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково і визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, а за ним право власності на ? частини земельної ділянки і стягнути із ОСОБА_2 на його користь сплачений судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 08 вересня 1990 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва (актовий запис №4762).

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07 березня 2000 року у справі №2-989 про розірвання шлюбу шлюб між сторонами було розірвано.

11 листопада 2003 року ОСОБА_6 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї (актовий запис №2830).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Між сторонами по справі виник спір щодо поділу майна, яке на думку позивачки є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка за змістом ч.1 ст.57 СК України є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припинені шлюбу, власністю кожного з них ( ч.2 ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Тому у разі спору заінтересована сторона повинна довести в суді факт роздільного проживання та факт правового режиму грошових коштів, за рахунок яких таке майно було придбане, оскільки, виходячи з того, що в України діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно положень частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з рішенням Харківського районного суду міста Києва від 07 березня 2000 року у справі №2-989 про розірвання шлюбу шлюб між сторонами було розірвано на підставі ст.ст.38-40 Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Позивач вказував, що відповідачка не приділяє належної уваги йому, не займається вихованням дочки, із-за чого в сім'ї часто виникають скандали та сварки, що призвело до того, що він знайшов іншу жінку, з якою має намір укласти шлюб. Відповідачка позов визнала і пояснила, що має іншого чоловіка, з яким має намір укласти шлюб. Почуттів до чоловіка не залишилось, тому переконана, що збереження шлюбу не можливе.

У рішенні зазначено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбних відносин на протязі 2 років та не ведуть спільного господарства. Сім'я сторін фактично розпалася і шлюб існує лише формально, а тому зазначені факти (обставини), які встановлені судом, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню в даній справі про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_6 придбав житловий будинок загальною площею 40,60 кв.м., жилою площею 15,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Богуславський район, село Москаленки, за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1998 року, посвідченим приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованим у Білоцерківському МБТІ 06 липня 1999 року за реєстровим №12.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачка не довела в судовому засіданні належними та допустимими доказами факту придбання вказаного будинку за спільні з відповідачем кошти.

Беручи до уваги вищенаведене суд першої інстанції вірно встановив, що оскільки роздільне проживання та фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами розпочалося з березня 1998 року, то як наслідок, придбаний відповідачем ОСОБА_1 житловий будинок площею 40,60 кв.м. згідно договору купівлі продажу від 12 серпня 1998 року є його власністю та не відноситься до спільного сумісного майна подружжя.

Також суд прийшов до вірного висновку, що земельна ділянка площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,0840 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району, Київської області, не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки дані земельні ділянки були передані безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 на підставі рішення Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області від 30 січня 1997 року та рішення Москаленківської сільської ради Богуславського району Київської області від 30 серпня 2007 року.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що вищезазначені земельні ділянки не підлягали поділу та не є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.81 ЗК України право власності на земельну ділянку набувають громадяни України на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно зі ст.116 ЗК України підставою для набуття права власності на землю є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Законом України «Про внесення змін до ст.61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 21 січня 2011 було доповнено ч.5 ст.61 СК України нормою про те, що «об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя земель державної або комунальної власності у тому числі приватизації».

Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року було виключено ч. 5 ст.61 СК України та внесено зміни до ст.57 СК України.

Вказана дія норми права щодо визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю була прийнята після набуття права власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки. Таким чином, норма закону не може розповсюджуватися на правовідносини, які виникли до прийняття зазначеного нормативно-правового акту.

Вирішуючи вимоги позивачки щодо поділу іншого нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 53,60 кв.м, жилою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташовано вищевказаний житловий будинок, суд першої інстанції вірно встановив, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач набув на нього право власності під час шлюбу з відповідачкою та не довів в судовому засіданні, що даний будинок був придбаний (побудований) лише за його кошти.

Сторони згідно положень ч.1 ст.70 СК України мають право власності на цей будинок в рівних частках по 1/2 частині, і оскільки вони не порушують питання про поділ будинку в натурі, то суд вірно вважав за необхідне визнати за ними право власності на будинок в рівних частках.

Згідно ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, за сторонами необхідно визнати право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :02:004:0021, що розташована по АДРЕСА_2

Вирішуючи питання щодо права сторін на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску (реєстраційний номерний знак НОМЕР_1) вартістю 29890 грн. 60 коп. згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 21 липня 2014 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що даний автомобіль є спільним сумісним майном сторін, оскільки відповідач не довів в судовому засіданні факт окремого проживання з позивачкою на час придбання даного автомобіля та не надав доказів, що автомобіль придбав за власні кошти.

Разом з тим, в договорі контрактової Української товарної біржі від 04 червня 2000 року про купівлю вказаного автомобіля місцем проживання відповідача значиться: АДРЕСА_1, тобто місце проживання його сім'ї в складі позивачки та дочки ОСОБА_3

Суд першої інстанції також вірно встановив, що в рахунок компенсації за різницю ідеальних частках спільного сумісного майна подружжя необхідно було стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14945 грн. 30 коп.

Під час судового розгляду справи встановлено, що житлові будинки, з приводу яких виник спір, після останньої інвентаризації зазнали змін внаслідок переобладнання.

Відповідно до довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» №1086 від 21 жовтня 2014 року, до 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок (літ.«А») АДРЕСА_2, було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу №84 від 12 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського нотаріального округу (книга 1, реєстровий №12).

Станом на останню дату технічної інвентаризації 20 жовтня 2014 року загальна площа житлового будинку (літ.«А») становила 43,30 кв. м., житлова площа становила 26,90 кв.м. Загальна площа змінилась з 40,60 кв.м. на 43,30 кв.м., житлова площа змінилась з 15,20 кв.м. на 26,90 кв.м. за рахунок перепланування та знесення груби, що згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Держбуду України 24 травня 2001 року №127, зареєстрованим Міністерством юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773 (зі змінами та доповненнями), не відноситься до самочинного.

До житлового будинку літ. «А» відносяться наступні господарські будівлі та споруди : літ. «Б» - сарай, літ. «Г» - убиральня, №1 - колодязь, №2 - ворота з хвірткою, №3,4 - огорожа.

Станом на останню дату технічної інвентаризації Інвентаризаційна вартість житлового будинку літ.«А» - становила 18105 грн., літ. «Б» - сарай - становить 4762 грн. літ. «Г» - убиральня - становить 2569 грн., №1 - колодязь - вартістю 6406 грн., №2 - ворота з хвірткою - вартістю 923 грн., № 3 - огорожа - вартістю - 1649 грн., №4 - огорожа - вартістю 1369 грн.

Відповідно до довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» №1087 від 21 жовтня 2014 року до 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок (літ.«Д») АДРЕСА_2, було зареєстровано за ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності від 05 жовтня 2006 року, виданого Москаленківською сільською радою (книга 1, реєстровий №120).

Станом на останню дату технічної інвентаризації 20 жовтня 2014 року загальна площа житлового будинку (літ.«Д») становила 51,70 кв.м., житлова площа становила 28,30 кв.м. Загальна площа змінилась з 53,60 кв.м. на 51,70 кв.м., житлова площа змінилась з 29,70 кв.м. на 28,30 кв.м. за рахунок перепланування та внутрішнього оздоблення, що згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Держбуду України 24 травня 2001 року №127, зареєстрованим Міністерством юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773 (зі змінами та доповненнями), не відноситься до самочинного.

До житлового будинку літ.«Д» відносяться наступні господарські будівлі та споруди : літ.«Е»- сарай, літ. «Є/погр» - погріб, №5 - колодязь, №8- ворота, №6 - огорожа, №7 - хвіртка.

Станом на останню дату технічної інвентаризації Інвентаризаційна вартість житлового будинку літ.«Д» - становила 54827 грн., літ. «Е» - сарай - становила 12096 грн., літ. «Є/погр» - погріб - становила 1571 грн., №5 - колодязь - вартістю 1592 грн., №7 - хвіртка - вартістю 123 грн., № 6 - огорожа - вартістю - 822 грн., №8 - ворота - вартістю - 854 грн.

Враховуючи інформацію, зазначену в довідках КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» щодо зміни площ будинків, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Сліпченко О.І.

Іванова І.В.