Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5602/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

03 грудня 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, третя особа Друга полтавська державна нотаріальна контора, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 23 вересня 2015 року звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що 26 січня 2015 року уклала з відповідачем договір довічного утримання, за умовами якого передала відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобовязалася забезпечувати її утриманням та доглядом.

Вказувала, що відповідач свої обовязки за договором не виконує.

Просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_3 Просила також повернути сторони договору в первісний стан та припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в поданій до суду заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Тому суд, враховуючи наявність повторної неявки відповідача в судове засідання та відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи, вважає за можливе провести розгляд справи без участі осіб, які не зявилися.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 січня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, згідно якого позивач передала у власність відповідача ОСОБА_3 квартиру № 39 в м. Полтаві по вулиці Шевченка, 102.

Відповідач ОСОБА_3 згідно договору зобовязалася надати позивачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування).

При цьому за умовами договору за згодою сторін оцінка матеріального забезпечення складає 1200 грн., а догляд (опікування) включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, надання медичної допомоги, будь-якої іншої допомоги, вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення всіма засобами домашнього вжитку, речами, літературою, тощо.

Договір посвідчено державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори 26 січня 2015 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-50.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

За ст. 755 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини, на вимогу відчужувача договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду.

Пунктом 5.1. договору довічного утримання його сторони передбачили, що договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 протягом терміну дії договору не виконувала в повному обсязі покладені на неї за договором обовязки.

При цьому відповідач ОСОБА_3, використовуючи на власний розсуд надані їй процесуальні права, жодні заперечення з приводу заявлених позовних вимог не надала, відсутні жодні докази, які б спростовували твердження позивача про неналежне виконання відповідачем покладених на неї обовязків.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 неналежним чином виконувала свої обовязки по договору, суд, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів та матеріалів, приходить до висновку, що договір довічного утримання від 26 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає розірванню, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання відчужував набуває право власності на майно, яке ним було передане і має право вимагати його повернення.

Позивач в поданій до суду позовній заяві просила суд повернути сторони в первісне положення.

Тому суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 756 ЦК України припинити право власності ОСОБА_3 на АДРЕСА_3, знявши заборону на відчуження квартири, та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на зазначену квартиру.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення за договором грошових коштів в розмірі 9600 грн. як не отриманої суми матеріальної допомоги, суд виходить з того, що укладеним між сторонами договором, визначено обовязок відповідача ОСОБА_3 надавати позивачу ОСОБА_1 матеріальну допомогу, розмір якої має складати 1200 грн. Проте умовами укладеного між сторонами договору не передбачено можливість грошової компенсації в результаті ненадання такої допомоги у разі розірвання договору.

Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення грошової суми в розмірі 9600 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів щодо заподіяння їй такої шкоди в результаті дій відповідача.

Крім того, обовязок відповідача на відшкодування моральної шкоди не було передбачено умовами укладеного між сторонами договору.

З цих підстав вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2085,20 грн. (1598 грн. щодо вимог майнового характеру про визнання права власності + 487,20 грн. щодо вимог немайнового характеру щодо розірвання договору).

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 26 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 26 січня 2015 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1-50.

Припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4, знявши заборону на відчуження квартири.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за розгляд справи судом в розмірі 2085 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_5

Суддя Н.Л.Яковенко

03.12.2015