Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Гудковій Є.С.,

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ :

В серпні 2014 року позивач з звернувся до суду із позовом до відповідача з подальшим уточненням позовних вимог, в якому остаточно просила провести поділ сумісного нажитого під час шлюбу майна , відійшовши при цьому від рівності часток подружжя з урахуванням інтересів дитини, яка проживає з нею, та визнати за нею право власності на 2/3 частини спільного майна, а саме право власності на 13/100 ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 та стягнути на її користь компенсацію 2/3 вартості автомобіля Мазда-5, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, у сумі 110 266,87 грн.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову просив задовольнити в повному обсязі.Суду пояснив, що віцдповідач ухиляється від належного утримання спільної доньки , ен сплачує алміенти, дитини потребує додаткових витрат на лікування, в яких відповідач участі також не приймає, що є підставою для відстутпу від рівності часток у майні подружжя в бік позивача, з яким проживає дитина. Автомобіль був придбаний в період шлюбу, але відповідач відчудив його без згоди ОСОБА_1, отже повинен сплатити компенсацію 2/3 вартості спільного майна. Що стосується частки у нерухомомо майні, то зазначив, що оскільки ОСОБА_2, отримав цей будинок хоча і до укладення щшлюбу з позивачкою, але за договором довічного утримання , що за своєю правовою природою є відплатним договором . Оскільки останні три роки виконання цього договору ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а загалом виконував умови договору 11 років, отже 3/11 від 70/100 часток будинку ( та частина, яка перебуває у його власності) і є спільною сумісною власністю подружжя, від яких 13 /100 ( дві третини) вона просить визнати за собою в порядку поділу сумісного майна.

У судове засідання відповідач не зявився, направив свого представника, яка вимоги позову визнала в частині стягнення компенсації 1/2 частини вартості у спільному майні - вказаного автомобіля. В задоволенні інших позовних вимог щодо поділу нерухомого майна просила відмовити за безпідставністю.

Вислухав пояснення сторін , вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 11 грудня 2003 року по 16 червня 2014 року (рішення Центрального районного суду м.Миколаєва№ 490/3321/14-ц) перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Правовстановлюючими документами, наявними в матеріалах справи підтверджується, що у період шлюбу в жовтні 2009 року сторони придбали автотранспортний засіб марки Мазда 5, випуску 2006 року, р/н НОМЕР_2 , зареєстрований на імя ОСОБА_2

Відповідно до Довідки-рахунку № 423377 від 28 серпня 2013 року відповідач продав вказаний автомобіль ОСОБА_4, яка є його матір'ю, за 126 242 грн.

Згідно Звіту № 414 про оцінку транспортного засобу від 20 травня 2015 року,ринкова вартість автомобіля Мазда-5, д/н НОМЕР_1 на дату оцінки складає 165 400 грн.30 коп. Актом здачі-приймання висновку спеціаліста № 4141 від 20.05.2015 року та квитанцією від 13.05.2015 року підтверджується, що позивачкою сплачено за проведення дослідження 442,80 грн.

Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав.

Наведені обставини свідчать про те, що заззначений автомобіль майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи.

Відповідно до положень ст. 70 СК, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними, за рішенням суду частка майна може бути збільшена, якщо з дружиною або чоловіком проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, є недостатнім для їх розвитку.

Відповідно до довідки КЗ ММР "Центр первинної медико-санітраної допомоги № 5 " від 08.07.2014 року, ОСОБА_3 за станом здоровя потребує медикаментозного дікування та додаткових фізичних навантажень.

За рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 вересня 2014 року на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 1 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що лише 19.01.2015 року було винесено державним виконавцем Постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника за виконавчим листом, виданим 09.10.2014 року про стягнення алміентів. Відповідно до довідки за місцем роботи ДП "Дельта Лоцман" , з січня 2015 рорку з ОСОБА_2 утримуються та перераховуються на користь ОСОБА_1 алліменти на утримання дитини - поточні близько 1500 грн щомісячно, а також борг з 01.07.2014 року в загальному розмірі 3364,12 грн.

За такого, твердження позивачки про наявність підстав для збільшення частки у спільному майні подружжя за викладених обставин є необгрунтованим та не мож бути прийнято судом до уваги.

Відповідно до ст. 71 СК України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним таподіл спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

За такого, оскільки автомобіль, який є спільною сумісмною власністю подружжя, відчужено на час розгляду справи відповідачем, з нього слід стягнути на користиь позивачки 1/2 частину дійсної ринкової вартості майна, а саме 82 700 грн.

Що стосується позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 13/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 в м.Миколаєві, то суд доходить до висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні за безпідставністю та необгрунтованістю, виходячи з наступного.

26 грудня 1995 року ОСОБА_6 ( рідна баббуся відповідача) уклала з ОСОБА_2 Договір довічного утримання, за яким передала у власність належні їй 32/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, а останій зобов'язався довічно утримувати повністю ОСОБА_6 , забезпечувати харчуванням, одежою, доглядом, необхідноюдопомогою і зберігати у її безкоштовному користуванні зазначену частину житлового будинку. Вартість матеріального забезпечення становить 2 000 000 крб.

Відповідно до положень ст. 425 ЦК УРСР в ред. 1963 року (діяв на час виникнення спірних правовідносин), за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Рішенням № 847 від 20 серпня 2012 року виконкому ММР 32/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, який готовий до експлуатації розпорядженням адміністрації Центрального району ММР від 1.12.2011 року № 178-р ОСОБА_2, та 29/100 часток цього будинку , яка належить ОСОБА_4 надано нову адресу - АДРЕСА_1.

08 листопада 2012 року ОСОБА_2, було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майнло - на 70/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1.

З технічного паспорту вбачається, що будівництво житлового будинку та господарських споруд ( окрім гаражу з підвалом - рік побудови 2011) закінчено до 1986 року.

Рішенням ММР № 30/42 від 28 серпня 2013 року надано ОСОБА_2, та ОСОБА_4, у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 315 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1. 30 вересня 2013 року ОСОБА_2, та ОСОБА_4 отримано Свідоцтво про право спільної сумісної власності на земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0315 га.

Відповідно до положень вищевказаної Постанови пленуму ВСУ, ст. ст. 60-72 СК України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї .

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за

рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Законодавство відносить договір довічного утримання до різновиду договорів, пов'язаних із переходом права власності.

Так, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) є: одностороннім та реальним - тому, що договір вважається укладеним з моменту передачі речі за умови досягнення згоди сторін за всіма суттєвими умовами та набуває чинності з моменту його державної реєстрації і в цей же момент до набувача пере ходить право власності на будинок (інше майно).

Характерною ознакою цього договору є те, що він тягне за собою перехід права власності і у зв'язку з цим, важливим є момент коли особа, на користь якої укладається договір, стає повноправним власником відповідного нерухомого майна.

Вказаний договір укладається у письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Окрім того, у випадку коли мова йде про укладання договорів, предметом яких є нерухоме майно, такі договори, також, підлягають державній реєстрації. Дійсно у випадку укладення договору довічного утримання (догляду) набувач стає власником майна після належного оформлення договору, але на відміну від договору дарування він обмежений у діях, направлених на розпорядження таким майном на весь час чинності договору, тобто за життя відчужувача. Так, зокрема набувач не має права під час дії договору обтяжувати одержане майно боргами, відчужувати його, передавати у заставу. Також, протягом життя відчужувача, на це майно не може бути звернене стягнення. Тобто до смерті відчужувача право розпорядження майном, переданого за договором довічного утримання законодавчо обмежене. З метою дотримання набувачем зазначених обмежень, при нотаріальному посвідченні договору нотаріусом накладається заборона на відчуження такого майна.

Але ж право власності на майно, передане по договору довічного утримання, виходячи з визначення поняття цього договору та, враховуючи встановлену законодавством форму, виникає з моменту нотаріального посвідчення договору, а якщо договір підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду) з моменту посвідчення такого договору та з моменту такої реєстрації.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідна частка зазначеного будинку є майном, набутим відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою, отже не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу саме в аткому порядку.

Крім того, навіть виходячи з оплатного характеру договору довічного утримання, умовами укладеного між ОСОБА_2 та відчужувачем договору не визначено розмір щомісячного чи іншого періодичного матеріального забезпечення ( є лише зазгальний розмір, який міг бути сплачений при його укладанні) , а позивачка, в свою чергу, жодними доказами не довела, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 останнім витрачалися спільні кошти чи понесені інші витрати матеріального характеру на утримання відчужувача.

В силу ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем при поданні позовної заяви, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 827 грн. судового збору - пропорційно до задоволених позовних вимог, а також 442,80 грн. витрат на проведення дослідження з оцінки вартості спірного майна.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 82 700 грн. Компенсації вартості 1/2 частини спільного майна подружжя - автомобіля Мазда , д/н НОМЕР_1 .

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 442 грн. 80 коп. витрат на проведення дослідження та 827 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.