Справа № 667/8605/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року

Комсомольський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого - судді Черниш О.Л.

при секретарі Собчук Є.В.

за участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача Бугор Надії Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із названим позовом, у якому уточнивши позовні вимоги, просить захистити порушене право споживача шляхом припинення правовідношення між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк»; зобов'язати ПАТ «Укрсоцбанк» припинити вимагати виконання договору кредиту №12/02-25 від 15 березня 2006 року та іпотечного договору №02-23-12/02-25-458 від 156.03.2006 року, а також договору №051/033 про здійснення кредитування та договором іпотеки від 13 вересня 2007 року за №02-23-051/033-1495.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалась на такі обставини.

Між позивачкою та акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 15 березня 2006 року укладено договір кредиту №12/02-25 та іпотечний договір №02-23-12/02-25-258 від 15.03.2006 року на забезпечення цього договору.

13.09.2007 рок ці договори було замінено іншими - генеральним договором №051/033 про здійснення кредитування та іпотечним договором від 13.09.2007 року за №02-23-051/033-1495.

13.10.2013 року позивачка отримала від банку лист-повідомлення, в якому банк вимагає від позивачки виконання п.4.3.3 кредитного договору 1 та п.2.1.6 Договору іпотеки №02-23-051/033-1495 та п.2.1.6 договору іпотеки №02-23-12/02-25-458 від 15.03.2006 року та сповіщає про застосування до неї штрафу в розмірі 497 268 гривень.

Зазначена вимога змусила позивачку перевірити укладений нею договір споживчого кредитування та іпотеки на відповідність вимогам чинного законодавства і позивачка виявила, що між нею та банком укладено два договори на один і той же кредит і зазначені договори укладені з позивачкою із застосуванням нечесної підприємницької практики.

У п.5 генерального договору про здійснення кредитування №051Є033 від 13.09.2007року банк змусив позивачку дати розписку про те, що вона гарантує, що на момент укладання договору не існує подій, які становлять загрозу виконання її зобов'язань.

На противагу цього банк ухилився від надання їй інформації про те, що в разі зміни вартості валюти, а саме долару США(оскільки кредит брався в цій валюті) збитки від таких змін позивачка несе в односторонньому порядку, що може значно вплинути на належне виконання прийнятих нею зобов'язань за договором кредитування, оскільки позивачка не має джерела доходів в доларах США, а тільки в гривнях. Позивачці не було надано повної та достовірної інформації про загальну вартість кредиту в письмовому вигляді до подання заяви про кредит, що змусила позивачку зробити вибір послуги, на яку вона не надала б згоди у разі отримання повної та достовірної інформації про загальну вартість кредиту. Збільшення ціни валюти призвело до значного збільшення договірних зобов'язань, що завдало позивачці значної шкоди.

При укладенні договору сторони виходили з того, що ціна на валюту є стабільною і різких коливань не може бути.

Обов'язок банку надати позивачці інформацію про те, що в разі подорожчання вартості валюти, збитки від таких змін несе в односторонньому порядку несе тільки позивачка визначено ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою НБУ України від 10.05.2007року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупність вартість кредиту».

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов'язує банк надати інформацію про сукупну вартість кредиту до здійснення споживачем вибору послуги у письмовому вигляді. При цьому обов'язково мають бути визначені переваги та небезпеки кожного з видів кредитування.

Єдиною інформацією, яка була надана позивачу усно до подання заяви ( вибору послуги) - це інформація про процентні ставки.

Перед поданням заяви на кредит позивачці було повідомлено усно, що здійснення державою контролю за вартістю валюти, не допустить значного коливання ціни іноземної валюти. З огляду на те, що банк є більш обізнаною особою з цього питання, позивачка повірила такій інформації, яка в подальшому виявилася обманом.

Виконання вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 є обов'язковим для всіх банків, про що НБУ попередив усі банки листом від 10.01.2006року №18-112/219-63 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів.

Невиконання припису вказаного нормативно-правового акту здійснено банком з метою нав'язати позивачці споживчий кредит в іноземній валюті і перекласти збитки від подорожчання валюти на споживача.

Пропонуючи споживче кредитування в іноземній валюті, банк не попередив позивачку що використання на споживчі цілі валюти на території України заборонено Законом, а саме: п.3 ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», при чому чітко визначив штрафні санкції за нецільове використання валюти.

У зв'язку з тим, що зазначені договори укладені з приховуванням інформації, яка підлягає згідно законодавства обов'язковому наданню споживачу, з метою нав'язати споживачу іноземну валюту, яка не може бути ним використана на споживчі цілі та убезпечити себе від збитків при подорожчанні валюти, банк застосував до позивачки нечесну підприємницьку практику.

Встановлення меншої ціни на кредит у іноземній валюті, ніж на кредит у гривні без попередження про можливе збільшення ціни валюти є діями, спрямованими а нав'язування саме кредиту в іноземній валюті.

При пропозиції кредиту в іноземній валюті банк в жодному рекламному документі та інших засобах надання інформації про кредитування не попереджав споживача, що валютні ризики несе споживач.

закон України «Про захист прав споживачів» забороняє застосування до споживача нечесної підприємницької практики. Визначення нечесної підприємницької практики та дії суб'єкта господарювання, що визнаються законом нечесною підприємницькою практикою визначаються статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», при чому закон чітко визначає, що договори, укладені із застосуванням нечесної підприємницької практики, є нікчемними.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила суд його задовільнити за підставами, викладеними у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, просив у позові відмовити. Надав письмові заперечення на позов, у яких, серед інших доводів, зазначив, що позовні вимоги не відповідають загальним засадам цивільного законодавства, є незрозумілими.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що між позивачкою та акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», 15 березня 2006 року укладено договір кредиту №12/02-25 та іпотечний договір в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Згідно п.1.2 вказаного договору кредит надається на споживчі потреби, тобто кредитний договір є споживчий.

13 вересня 2007року між сторонами було укладено генеральний договір №051/033 про здійснення кредитування та іпотечний договір від 13.09.2007 року за №02-23-051/033-1495. Відповідно до п.1 генерального договору банк зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним Банком України надати укладання цього договору - 696900гривень, на умовах, визначених цим Договором та додатковими угодами до нього.

Згідно п.4 генерального договору конкретні умови кредитування, а саме: сума, мета, строк кредиту, розмір процентної ставки, порядок погашення кредиту та спосіб надання кредиту визначаються додатковими угодами до договору, що укладаються сторонами.

Відповідно до п.1.1 Договору кредит може надаватися на поточні потреби.

13 вересня 2007року між тими ж сторонами була укладена додаткова угода № 051/033 до Генерального договору, за умовами якої банк надав ОСОБА_4 кредит у формі разового кредиту у розмірі 38000доларів США на поточні потреби( п.2) зі сплатою процентів у розмірі 13,5 річних та комісій, в розмірі, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів.

18 лютого 2010року між ОСОБА_3 та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до Додаткової угоди № 051/033 від 13.09.2007року до Генерального договору, у якій сторони дійшли згоди про внесення змін до Додаткової угоди від 13 вересня 2007року.

Оскільки згідно Генерального договору кредит міг видаватися на поточні потреби, а згідно з додатковою угодою кредит був виданий на поточні потреби, то кредитний договір є споживчим.

Оскільки укладені сторонами кредитні договори є споживчими кредитами, то для них встановлено особливий порядок укладення.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п.22.23 ст.1. ст.11. ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладанням договору споживчого кредитування».

у частині 4 пункту 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: « у договорі про надання споживчого кредиту зазначається: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови. визначені законодавством.

Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту (надалі Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Частиною 2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ України від 10 травня 2007року №168.

У Генеральному договорі №051/033 про здійснення кредитування від 13.07.2007року конкретні умови кредитування взагалі не викладені, а п.4 договору визначено, що всі умови визначаються додатковими умовами до договору.

Вищезазначені кредитні договори не містять відомостей про те, що позичальник був ознайомлений з інформацією по всі умови кредитування, зокрема і про ризики кредиту в іноземній валюті.

Із наданих суду доказів вбачається, що позивач був ознайомлений лише з інформацією, яка була викладена у змісті самих договорів.

Суду не було надано доказів про надання позивачу інших видів документів, зокрема у вигляді інформаційного листка банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач жодних дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладанням кредитних договорів не вчиняв.

У судовому засіданні представник відповідача не спростував доводів позивача про те, що при укладанні з ним кредитних договорів в іноземній валюті банк не надавав позичальнику ОСОБА_3 інформації щодо всіх умов кредитування та можливі ризики під час виконання зобов'язань за договорами в іноземній валюті.

Всупереч вимогам п.3.1 Правил та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним

Зазначені порушення вимог зазначені і в висновку Інспекції з питань захисту прав споживачів у Херсонській області, залученої до участі у справі відповідно до ст.45ЦПК України для дачі висновку.

Інспекцією встановлено, що:

з кредитний договір №12/02 -25 від 15 березня 2006року та Генеральний договір №05/033 не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими.

графіки зниження ліміту кредитування до Кредитного договору №12/12-25 від 15 березня 2006року та графіку погашення кредиту до генерального договору №051/033 не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача, тобто в порушення вимог п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав ОСОБА_3, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

в матеріалах банківської справи про надання кредитів відсутні відомості про надання споживачу інформації, визначеної ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до укладення договорів. В банківській справі містяться інформаційні листи від 18.08.2008року, 22.08.2008року та 21.09.2008року про надання інформації про сукупну вартість кредиту, але ці листи направлені вже після укладання кредитних договорів, і в «нечитаємій формі», що не є виконанням вимог ст.11 ЗУ України «Про захист прав споживачів»;

У висновку інспекції зазначено, що «договір кредитування в іноземній валюті є договором, ціна якого є змінною, а тому узгодження між сторонами зобов'язань. пов'язаних зі зміною ціни, є обов'язковою умовою договору. Позичальника не було попереджено про те, що на нього покладаються усі валютні ризики та додаткові витрати при купівлі іноземної валюти за комерційним курсом під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Фактично банк свідомо переклав усі валютні ризики на споживача. Вказана умова договору є несправедливою, оскільки порушує принцип рівності сторін договору. Це може свідчити про намір банку ввести споживача в оману саме наданням нечіткої та двозначної інформації.

У випадку коли ціна предмету договору є змінною сторони повинні узгодити зобов'язання у випадку зміни предмету договору.

Відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», коли ціна договору є змінною, узгодження має відбуватися до укладання договору шляхом підписання споживачем письмового документу, в якому він повідомлений. що він несе валютні ризики. Не виконання банком цієї процедури є відмовою банку узгодити предмет договору - істотну умову договору.

Порушення вищезазначених вимог Закону України «Про захист прав споживачів відповідно до ст.19 того ж закону є діями, які вважаються нечесною підприємницькою практикою».

Оскільки під час укладання вищезазначених кредитних договорів мала місце нечесна підприємницька практика, то договори в силу (ч.2 ст.215ЦК України) є нікчемними.

Доводи позивачки про порушення її прав при укладанні кредитних договорів - №12/02-25 від 15.03.2006 року та генерального договору №051/033 про здійснення кредитування та іпотечним договором від 13.09.2007 року за №02-23-051/033-1495 знайшли підтвердження у судовому засіданні.

Представники сторін у судовому засіданні зазначали, що за кредитними договорами до березня 2015року не було заборгованості, що вказує на істинні наміри позивачки захистити свої права, а не уникнути виконання зобов'язань за ними.

Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні представник позивача не зазначив, яке саме правовідношення має бути припинено судом між сторонами, адже правовідношення виникає з різних підстав.

Позивачка не зазначила на якій підставі суд повинен зобов'язати банк припинити вимагати виконання договору кредиту №12/02-25 від 15 березня 2006 року та іпотечного договору №02-23-12/02-25-458 від 156.03.2006 року, а також договору №051/033 про здійснення кредитування та договором іпотеки від 13 вересня 2007 року за №02-23-051/033-1495, а судом таких підстав не встановлено. Стаття 16 ЦК України не містить такого способу захисту порушеного права.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст.4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Судом встановлено, що при укладанні вищезазначених кредитних договорів були порушені права позичальника ОСОБА_3, як споживача, проте захистити порушені права у заявлений нею спосіб суд не може, оскільки такий спосіб не передбачений законом, а відповідно до ч.1 ст.11ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3,4,10,11,60,179,209,212 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача.

Рішення протягом 10-ти днів з дня його проголошення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги через Комсомольський районний суд м. Херсона. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Черниш О.Л.