ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1090/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Даниленко В.В.,

при секретарі Жир Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 26.02.1999року по 31.01.2011року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. За час шлюбу, за спільні кошти, була придбана квартира АДРЕСА_1 та належала сторонам на праві спільної сумісної власності.

Згідно рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2012року проведено розподіл спільного майна та виділено 1/2 частину вказаної квартири позивачці, 1/2 частину квартири відповідачу. Рішення суду набрало законної сили 06.03.2013року.

Квартира складається з двох ізольованих жилих кіимнат, житловою площею 33,50кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,20кв.м., 2-а кімната - 17,30кв.м., кухні площею 13,30кв.м., ванної кімнати 5,30кв.м., вбиральні 1,3кв.м., коридори площею 9,30кв.м. та 1.3кв.м. Загальна площа квартири становить 69,00кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 5,0кв.м.

На сьогодняшній день в квартирі проживає відповідач ОСОБА_3 один та користується всією квартирою та усіляко перешкоджає вселенню позивачки з дочкою до квартири, відібрав ключі від квартири. В добровільному порядку заключити договір користування квартирою відповідач не бажає. А тому позивач змушена звернутися до суду з позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримала та просила встановити конкретний порядок користування жилим приміщенням, виділивши їй кімнату, площею 16,20кв.м., а ОСОБА_3 - кімнату площею 17,30 кв.м. Місця загального користування залишити в спільному користуванн та вселити її з неповнолітньою донькою до вищевказаної квартири.

Відповідач проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 26.02.1999року по 31.01.2011року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. За час шлюбу, за спільні кошти, була придбана квартира АДРЕСА_1 та належала сторонам на праві спільної сумісної власності.

Згідно рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2012року проведено розподіл спільного майна та виділено 1/2 частину вказаної квартири позивачці, 1/2 частину квартири відповідачу. Рішення суду набрало законної сили 06.03.2013року. (а.с. 5-11).

Квартира складається з двох ізольованих жилих кіимнат, житловою площею 33,50кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,20кв.м., 2-а кімната - 17,30кв.м., кухні площею 13,30кв.м., ванної кімнати 5,30кв.м., вбиральні 1,3кв.м., коридори площею 9,30кв.м. та 1.3кв.м. Загальна площа квартири становить 69,00кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 5,0кв.м. (а.с.13-14).

Згідно пояснень сторін, на сьогодняшній день в квартирі проживає відповідач ОСОБА_3 один та користується всією квартирою та усіляко перешкоджає вселенню позивачки з дочкою до квартири, відібрав ключі від квартири. В добровільному порядку заключити договір користування квартирою відповідач не бажає.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За приписами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецендентної практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, за змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права.

Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 Разом з тим, судом також встановлено, що через протиправну поведінку відповідача, позивач позбавлена права користуватися житлом на власний розсуд, отже суд приходить до висновку про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що у позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо встановлення порядку користування вказаною квартирою.

Сторони мають право на користування квартирою відповідно до своїх часток, однак відповідач перешкоджає позивачу в користуванні своєю часткою квартири, неодноразово між сторонами виникають конфлікти, сварки, що також не було спростовано відповідачем.

Відповідно до ст.47 Конституції України, ч.3 ст.9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначено, що у випадку неможливості виділити сторонам у натурі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири.

Спірна квартира не може бути поділена між співвласниками у натурі, однак для усунення спорів та конфліктів між співвласниками можна встановити порядок користування спільною власністю, виділивши позивачу у користування вказану кімнату площею 16,20 кв.м., а відповідачу - кімнату площею 17,30 кв.м.

При цьому право власності сторін не порушується, так як вищезазначені кімнати не виділяється сторонам у власність і даним рішенням не проводиться поділ спірної квартири між співвласниками у натурі.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що оскільки виділ квартири кожному власнику в натурі неможливий, а встановлення порядку користування квартирою не порушує права власності кожного з власників так як вищезазначені кімнати не виділяються позивачу у власність і даним рішенням не проводиться поділ спірної квартири між співвласниками у натурі, та є єдиним вирішенням виниклої між сторонами конфліктної ситуації, позовні вимоги щодо визначення порядку користування жилим приміщенням є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки такий порядок користування в квартирі не призведе до істотного погіршення житлових умов сторін та не порушить їхні житлові права.

З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 328, 358 Цивільного кодексу України, ст.ст. 103, 104 Житлового кодексу України, ст. ст. 10, 11, 13, 57, 60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення - задовільнити.

Вселити ОСОБА_2 разом із неповнолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1

Визначити порядок користування спільним майном, квартирою АДРЕСА_1 виділивши в користування:

ОСОБА_2 кімнату зазначену у плані під №2 площею 16,20 кв.м.,

ОСОБА_3 кімнату зазначену у плані під №3 площею 17,30кв.м.

Кухню, коридори, туалет, ванну кімнату залишити в спільному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 487 /чотириста вісімдесят сім/ гривень, 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: