У х в а л а І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 29 квітня 2015 року м. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:головуючого Дьоміної О.О., суддів: Коротуна В.М., Попович О.В., Маляренка А.В., Штелик С.П., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КСК-БЛОК» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до товариства з обмеженою відповідальністю «КСК-БЛОК», треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Київська міська державна адміністрація, про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, в с т а н о в и л а : У серпні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «КСК-БЛОК» (далі - ТОВ «КСК-БЛОК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про стягнення заборгованості. Зазначало, що 28 квітня 2012 року між ним (підрядник) та відповідачами (замовник) було укладено договір підряду, за умовами якого підрядник у межах узгодженої договірної ціни та в обсягах проектно-кошторисної документації, з додержанням вимог будівельних норм та правил зобов'язався забезпечити організацію будівельно-монтажних робіт з добудови об'єктів незавершеного будівництва, що розташовані по АДРЕСА_1 та закінчення оздоблювальних робіт; контроль за належним виконанням робіт на вказаних об'єктах відповідно до чинних державних будівельних норм і правил; введення об'єктів в експлуатацію, а замовник зобов'язався прийняти й оплатити виконані роботи в обсязі, передбаченому цим договором, у строк до 15 червня 2012 року. Посилаючись на те, що 17 липня 2012 року воно надало відповідачам два екземпляри підписаного зі свого боку акта здачі-приймання виконаних робіт, проте усупереч вимогам пункту 4.3 договору підряду відповідачі підписаний зі свого боку примірник акта не повернули й вартість виконаних робіт не оплатили, просило стягнути з них солідарно 370 000 грн. У серпні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 звернулись до суду з позовом до ТОВ «КСК-БЛОК» про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва. Зазначали, що відповідно до умов інвестиційних договорів, укладених ними з товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» (далі - ТОВ «Укрінформсервіс»), вони викупили іменні процентні облігації, набувши майнові права на вищевказані профінансовані ними об'єкти нерухомості, які були передані їм за актами приймання-передачі об'єктів незавершеного будівництва. Ураховуючи, що зазначені об'єкти нерухомості були добудовані на 95 %, у подальшому, за договорами про передачу функцій замовника будівництва, укладеними ними із забудовником (замовником будівництва) - закритим акціонерним товариством «Київгума» (далі - ЗАТ «Київгума»), якому було передано в оренду земельну ділянку, на якій проводились роботи з реконструкції, їм було надано право на здійснення добудови цих об'єктів незавершеного будівництва. На підставі вказаних договорів про передачу функцій замовника будівництва 28 квітня 2012 року між ними та ТОВ «КСК-БЛОК» було укладено договір підряду. Посилаючись на те, що усупереч вимогам пункту 5.7 договору підряду ТОВ «КСК-БЛОК» не забезпечив у встановленому законом порядку погодження змін до проектної документації, внаслідок чого роботи були виконані з відхиленням від затвердженої проектної документації, а також не забезпечив прийняття об'єктів в експлуатацію, у зв'язку з чим вони не мають можливості оформити право власності на побудовані об'єкти нерухомості, на підставі частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просили визнати за ними право власності на відповідні об'єкти нерухомості, що розташовані по АДРЕСА_1. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 серпня 2012 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «КСК-БЛОК» відмовлено; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 задоволено: визнано за вказаними особами право власності на нежитлові будинки, що розташовані по АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 серпня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. В іншій частині судове рішення першої інстанції не оскаржувалось. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 серпня 2012 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2014 року справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КСК-БЛОК» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8,ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 до товариства з обмеженою відповідальністю «КСК-БЛОК», треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Київська міська державна адміністрація, про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва допущено до Верховного Суду України. Постановою Верховного Суду України від 28 січня 2015 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. У касаційні скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та порушення норм матеріального, просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 серпня 2012 року. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 8 липня 2002 року № 1330 ЗАТ «Київгума» було надано дозвіл на проектування та реконструкцію дитячого оздоровчого табору під дитячий оздоровчий комплекс сімейного типу на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва. Згідно з дозволом на виконання будівельних робіт ЗАТ «Київгума» виступило замовником указаної реконструкції. Рішенням Київської міської ради від 29 травня 2003 року № 487/647 «Про оформлення права користування земельними ділянками» відкритому акціонерному товариству «Київгума» передано в оренду земельну ділянку площею 9,42 га для експлуатації та обслуговування дитячого оздоровчого табору; на підставі вказаного рішення було укладено договір оренди від 20 серпня 2003 року. За договором про пайову участь у реконструкції, укладеним 17 грудня 2004 року між ЗАТ «Київгума» та ТОВ «Укрінформсервіс», сторонами здійснювалось фінансування реконструкції всього комплексу з подальшим розподілом між ними об'єктів нерухомості, що входять до об'єкту реконструкції. За умовами інвестиційних договорів, укладених між ТОВ «Укрінфорсервіс» та відповідачами у період з 2006 по 2011 рік, останні викупили іменні процентні облігації для фінансування реконструкції об'єктів нерухомості у зазначеному комплексі. У подальшому за договорами про передачу функцій замовника будівництва, укладеними відповідачами із забудовником (замовником будівництва) - ЗАТ «Київгума», якому було передано в оренду земельну ділянку, на якій проводились роботи з реконструкції, відповідачам було надано право на здійснення добудови цих об'єктів незавершеного будівництва. На підставі вказаних договорів про передачу функцій замовника будівництва 28 квітня 2012 року між відповідачами та ТОВ «КСК-БЛОК» було укладено договір підряду. Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва, суд першої інстанції вважав, що спірні об'єкти нерухомості були побудовані з відхиленням від проекту та є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України. При цьому з урахуванням таких обставин: будівництво вказаних об'єктів здійснювалось за кошти відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) на підставі інвестиційних договорів та за згодою користувача земельної ділянки, на якій розташовані ці об'єкти; під час їх будівництва не було порушено архітектурні, будівельні, санітарні, екологічні та інші норми і правила; відхилення від проекту, що допущені при будівництві, не суперечать суспільним інтересам й будівництво не порушує права інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності на спірні об'єкти нерухомості відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України. Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, касаційний суд виходив з того, що акт приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва, підписаний сторонами інвестиційних договорів, засвідчує перехід права власності на відповідний профінансований інвестором за інвестиційним договором об'єкт нерухомості в разі, коли емітент (ТОВ «Укрінформсервіс») порушує свої зобов'язання щодо добудови, введення в експлуатацію та оформлення права власності на нього у встановлені строки. При цьому суд дійшов висновку про те, що інвестори (відповідачі) набули право власності на спірні об'єкти незавершеного будівництва на підставі статті 331 ЦК України. Будівництво об'єктів нерухомості є взаємопов'язаною діяльністю різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва. Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України. У положеннях частини першої статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Згідно статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів. Установлено, що відповідачі здійснювали реконструкцію об'єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, яка не була їм надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Зазначених норм матеріального права не було враховано судом першої інстанції, який помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 права власності на спірні об'єкти нерухомості відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України. Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, суд касаційної інстанції указав на те, що відповідачі вважаються такими, що набули права власності на спірні об'єкти незавершеного будівництва, виходячи з положень статті 331 ЦК України. Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України. Стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва. Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції неправильно застосував норми частини третьої статті 376 ЦК України та безпідставно застосував норми статті 331 ЦК України у зазначеній цивільній справі та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за відповідачами права власності на об'єкти самочинного будівництва, що призвело до ухвалення незаконного рішення. За таких обставин висновок апеляційного суду відповідає обставинам справи, а також узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовані. Відповідно до ст.337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко О.В. Попович С.П. Штелик