Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня

2014 року,

встановила:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, у якому просив виселити ОСОБА_3 I та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки.

Позов мотивовано тим, що за умовами кредитного договору від

23 серпня 2006 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 8 495,84 доларів США на умовах визначених договором строком до 20 серпня 2010 року. Виконання умов указаного договору забезпечено договором іпотеки від 28 серпня 2006 року, укладеним між цими сторонами, предметом якого є належний

ОСОБА_3 на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. Заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. Ураховуючи викладене, просив позов задовольнити.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від

2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Банк просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилався на те, що заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від

11 квітня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не пред'явлено до виконання, 7 червня 2014 року Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав законної сили, не встановлено коло осіб, які підлягають виселенню та не залучено їх до участі у справі, як відповідачів.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 23 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Банк, та

ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 495,84 доларів США на умовах визначених договором строком до 20 серпня 2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором

28 серпня 2006 року між цими сторонами укладеного договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 8 травня

2012 року, в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 серпня 2006 року у сумі 21 38343 доларів США, що еквівалентно 170 502,92 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу

Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2014 року Банк на адресу ОСОБА_3 направив письмову вимогу про добровільне звільнення спірного будинку разом з усіма зареєстрованими особами.

Так, 7 червня 2014 року, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як установлено судами, заочне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 квітня 2012 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності вказаним Законом.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303, ЦПК України на вказане уваги не зверну та не врахував, що предметом даного позову є не звернення стягнення на майно, а виселення як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від

2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська