АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3397/2015 Головуючий у першій інстанції - Сирбул О.Ф.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника боржника ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року по цивільній справі за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року головний державний виконавець ВДВС Дарницького районного управління юстиції м. Києва Білан Ю.С. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмежнення у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 до виконання майнових зобов'язань.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на примусовому виконанні у ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва знаходиться виконавчий лист № 757/17830/13-ц від 15.04.2014 виданий Печерським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмір 3 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 15.08.2013. Боржник відмовляється в добровільному порядку виконати рішення суду, а тому виникла необхідність обмежити його у праві виїзду за межі України на підставі ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.2014 подання залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_5просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення подання. Вказує, що суд не повністю з'ясував обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого постановив немотивовану та незаконну ухвалу.

В судовому засіданні представник боржника проти задоволенняапеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив ухвалу суду залишити без змін, оскільки вона постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засіданні не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника боржника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні подання суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав для його задоволення.

З висновком суду про відсутність підстав для задоволення подання щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, колегія суддів повністю погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» (ст. 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене у частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

З матеріалів подання вбачається, що 22.04.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено сторонам (а.с. 10-11). Станом на день розгляду подання рішення суду боржником не виконано.

Державним виконавцем при примусовому виконанні вищевказаного рішення було вжито ряд заходів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

22 квітня 2014 року державним виконавцем направлено постанову про відкриття виконавчого провадження до головного бухгалтера ТОВ «Компанія Будгерметик» для відрахування аліментів із заробітної плати боржника до повного погашення заборгованості, яка станом на 01.04.2014 становила в сумі 22 636,32 грн.

Відповідно до заяви, ОСОБА_4 від 31.10.2014 до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві надав квитанцію про часткове погашення заборгованості.

Відповідно до звітів про здійснення відрахування та виплати ТОВ «Компанія Будгерметик» щодо ОСОБА_4 від 27.10.2014 та 06.11.2014 з боржника утримується 70% від заробітку на погашення заборгованості по сплаті аліментів.

7 листопада 2014 року боржник подав пояснення ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві з приводу виконання виконавчого листа про стягнення аліментів, пояснивши, що відповідно до власних доходів, не має можливості виконати рішення суду в повному обсязі, 06.08.2014 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з заявою про розстрочення сплати заборгованості по аліментам та із заявою про зменшення розміру аліментів.

Згідно повідомлення ГУ УДАІ в м. Києві ТЗпоставлено на автоматизований облік до «Арешт» під: арешт, заборона на відчуження: LEXUS GХ 470, ВАЗ 2121 легковий комбі - В, ПГМФ 8904ВІБ-С, ЕZВ3100, ВАЗ 21074, ПГ МФ - 8915, RENAULTKANGOO ЕХ 14 96.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно в порядку доступу державних виконавців, за результатами пошуку відомості про об'єкти нерухомого майна, що належать боржнику на праві власності: гаражний бокс № 40 в підземному паркінгу; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у Вінницькій області.

Згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», 08.07.2014 державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження на все рухоме та не рухоме майно боржника.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На переконання колегії суддів, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-ХІV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Судом обґрунтовано встановлено, що із заробітної плати за місцем роботи боржника відраховуються аліменти, тобто нимчастково виконується рішення Печерського районного суду м. Києва про стягнення з нього аліментів. Таким чином, відсутні підстави вважати, що періодичні виїзди боржника за кордон унеможливлять чи взагалі поставлять під загрозу виконання рішення суду.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні належні правові підстави для задоволення даного подання. Відтак оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог закону, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

При цьому, слід зазначити, що за наявності об'єктивних даних щодо ухилення боржника (керівника боржника) від виконання рішення суду державний виконавець не позбавлений права повторно звернутись до суду з відповідним поданням в порядку передбаченому законом.

У відповідності з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5- відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді