Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів: Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретаря судового засідання: Шептицької С.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної здоров»ю каліцтвом,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої їй каліцтвом матеріальної шкоди 103 182 гривні 26 копійок, що включає втрачений заробіток за період з 19.05.2000 року по даний час та витрати на лікування; 2000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, 300 гривень витрат на правову допомогу, що понесені позивачем та належним чином підтверджені.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції неповно з»ясував всі обставини справи і тому рішення суду в частині стягнутого розміру моральної шкоди є неправильним.

Вказує, що виклавши обставини справи та мотиви для визначення розміру моральної шкоди суд не врахував, що розмір в сумі 2000 грн не відповідає тим моральним витратам, які вона понесла.

Доводить, що розмір моральної шкоди не відповідає її моральним стражданням.

Просить збільшити розмір відшкодування понесених нею моральних втрат до 500 000

__________________________________________________________________________

Справа № 569/133914-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Рудика Л.Д.

Провадження № 22-ц/787/93/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

грн, змінивши рішення Рівненського міського суду від 25.11.2014 р. та ухвалу від 27.11.2014 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що задовольняючи позовні вимоги позивача, суд прийшов до помилкового висновку щодо доведеності позову та обставин викладених позивачем.

Доводить, що судом було проігноровано вимоги законодавства України, та як доказ дій відповідача та їх вчинення судом була прийнята постанова від 11.06.2012 року, яка за своєю правовою природою не може бути таким доказом, оскільки не є вироком та не містить висновку про вину відповідача у інкримінованих злочинах. Таким чином, суд безпідставно, визнав відповідача винною у завданні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та наявності причинного зв»язку між завданими ушкодженнями та інвалідністю позивача, а отже і висновки суду про задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної, моральної шкоди, втраченого заробітку та судових витрат з відповідача є передчасними.

Також зазначає, що докази понесення витрат на лікування були подані після встановленого ст.177 ЦПК України з»ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, якими вони обгрунтовуються. Відтак судом безпідставно було долучено до справи нові докази.

Вказує, що поза увагою суду залишилось те, що у квитанціях окрім ліків були зазначені нелікарські засоби, а також містились назви препаратів, що не призначались позивачу при лікуванні. Таким чином, судом було порушено вимоги ст.1195 ЦК України, згідно якої відшкодуванню серед іншого підлягають витрати на придбання ліків, а не усі кошти згідно квитанцій.

Також доводить, що визначений судом розмір втраченого заробітку не грунтується на вимогах закону. Крім того, судом не було досліджено чи отримує позивач пенсію у зв»язку з втратою здоров»я та її розмір, чим порушено вимоги ч.3 ст 1195 ЦК України.

Стверджує, що позивачем не доведено, а судом належним чином не встановлено наявність вини у діях відповідача, а отже у суду були відсутні підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на її користь понесені нею судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 309 ч.1 п. 3 , 4 підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справ та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що винними діями відповідача ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 спричинена матеріальна шкода, яка полягала в необхідності придбання ліків та проходження лікування внаслідок спричинених ОСОБА_1 діями відповідача легких і тяжких тілесних ушкоджень. Матеріальні збитки полягають у витратах на придбання медикаментів і складають суму в розмірі 17768,26 гривень. Втрата заробітку розрахована з розміру мінімальної заробітної плати в повному обсязі за період з 19.05.2000 року і до дня подачі позову до суду, що складає суму 85 414 гривень. В результаті скоєння злочину позивачці спричинена і моральна шкода, яка полягає у тому, що каліцтво завдало їй значних фізичних страждань та болю, вона стала інвалідом, у зв»язку з чим не змогла налагодити особисте життя, втратила можливість працювати та заробляти собі на прожиття за професією архітектора, змушена витрачати час та кошти на періодичне лікування. Розмір відшкодування моральної шкоди, що належить до стягнення, суд визначив в сумі 2000 гривень.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду колегія суддів не може.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2012 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 198-2, ч.1 ст.101 КК України в редакції 1960 року та провадження у справі закрите у зв»язку із закінченням строків давності /а.с. 9-11/.

Цією постановою встановлено факт умисного заподіяння 19.05.2000 року відповідачкою позивачці легких тілесних та тяжких тілесних ушкоджень, а саме: закриту черепно-мозкову травму у вигляді зламу тім"яної кістки.

Вказаною постановою суд кваліфікував дії підсудної ОСОБА_2 за ч.1 ст.101 КК України в редакції 1960 року, дії якої виразились в умисному тяжкому тілесному ушкодженню, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, котре спричинило розлад здоров»я потерпілої та знаходиться в прямому причинному зв»язку з її інвалідністю.

З матеріалів справи також вбачається, що в період з 2001 року по 2008 рік позивач визнавалась інвалідом третьої групи від загального захворювання, а з 20.03.2012 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності загального захворювання довічно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про безпідставність визнання відповідача винною у завданні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, оскільки постанова Рівненського міського суду Рівненської області від 11.06.2012 року не є вироком та не містить висновків про вину відповідача у інкримінованих злочинах не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Звільнення від кримінальної відповідальності - це врегульована кримінальним і кримінально-процесуальним законодавством відмова держави в особі компетентних органів від засудження особи, яка вчинила злочин, від застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру.

За своїм змістом звільнення від кримінальної відповідальності характеризується трьома моментами: 1) не відбувається державний осуд особи, яка вчинила злочин (обвинувальний вирок суду не постановляється); 2) до винного не застосовується покарання; 2) через відсутність обвинувального вироку звільнена від кримінальної відповідальності особа вважається такою, що не має судимості.

Звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У даному випадку КК виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально- караного діяння, а тому передбачені розділом ІХ Особливої частини КК підстави звільнення від кримінальної відповідальності визнаються нереабілітуючими.

Отже, факт завдання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 встановлено постановою Рівненського міського суду від 11 червня 2012 року. Зазначена постанова набрала законної сили та не була оскаржена сторонами по справі. Крім того, колегія вважає, що відповідачка в судовому засіданні не довела будь-якими належними та допустимими доказами відсутність події злочину, а також відсутність своєї вини в заподіянні позивачці ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, доводи позивачки, з цього приводу відповідачкою не спростовані.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що фізична особа -підприємець ОСОБА_1 на час ушкодження здоров»я здійснювала підприємницьку діяльність та отримувала дохід від своєї діяльності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1195, ч. 1 ст. 1197, ст. 1198 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Не відповідає вимогам закону, на думку колегії суддів, рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, в порядку вимог ч. 2 ст. 1195 ЦК України у сумі 85414 грн. шкоди в розмірі мінімальної зарплати, починаючи з 19.05.2000 року по 21.08.2014 року.

Апеляційним судом встановлено, що позивач є фізичною особою - підприємцем, що стверджується свідоцтвом про державну реєстрації фізичної особи-підприємця від 14.06.1993 року НОМЕР_1 /а.с.129/, тому у даному випадку шкода, завдана каліцтвом визначається у відповідності до вимог ст. 1198 ЦК України, тобто, розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров"я, визначається з її річного доходу, одержаного у попередньому господарському році, поділеного на дванадцять, на підставі даних органу державної податкової служби та обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров"я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Обґрунтовуючи вказані позовні вимоги, ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції зазначала, що, оскільки вона, як підприємець мала дохід, проте до органів державної податкової служби не зверталась, так як на її думку, дані про заробіток не збереглися в зв»язку зі сплином великого терміну часу, тому вона вважається особою, яка в момент завдання шкоди не працювала і відповідачка, як особа, з вини якої позивачці завдана шкода, повинна відшкодувати її у повному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством починаючи з 19.05.2000 року до дня подачі позову до суду.

Вказані вимоги є безпідставними, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, позивач є фізичною особою-підприємцем і визначення доходу, втраченого ним внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров"я, визначається в порядку ст. 1198 ЦК України.

Згідно з абзацами 3 і 4 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз"яснено, що суми на відшкодування шкоди втраченого заробітку мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності.

Відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності.

Згідно з висновком МСЕК від 03.12.2001 року позивачу установлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, строком до січня 2003 року із датою чергового переогляду в грудні 2002 року (а.с.128), тому стягнення вказаного відшкодування повинно було б проводитися з 03.12.2001 року ( з дня встановлення втрати працездатності), а не з моменту завдання шкоди здоров"ю внаслідок злочину, як зазначає позивач .

Відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності,

Однак, як зазначено вище, підставою відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок каліцтва, іншим ушкодженням здоров"я, є втрата чи зменшення „ професійної або загальної працездатності" .

Для вирішення питання щодо відшкодування позивачу заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок ушкодження здоров"я під час злочину, необхідно встановити, яка ступінь втрати професійної та / або загальної працездатності настала у нього внаслідок цієї події, момент її настання та строк на який її встановлено.

Довідка МСЕК від 03.12.2001 року та наступні довідки таких відомостей не містять, а згідно з поясненнями позивачки в судовому засіданні, висновок МСЕК про встановлення ступені втрати нею професійної та / або загальної працездатності відсутній.

Виходячи з наведеного та оскільки відсутні докази щодо наявності істотних обставин, які б давали підстави для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування шкоди (втраченого доходу) у період з 19.05.2000 р. по 21.08.2014 р.( на час звернення до суду та на строк встановлення 3-ї групи інвалідності за загальним захворюванням), позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині до задоволення не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, ОСОБА_1 надала суду чеки на придбання ліків та медичних засобів, призначених лікарями та необхідних для її лікування, пов"язаного зі злочином. Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції були оглянуті оригінали квитанцій та епікризи ОСОБА_1 та на переконання колегії суддів, вказані витрати є обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є безпідставними. Вимоги в цій частині підтверджені належними та достовірними доказами в порядку вимог ст.ст. 57, 58, 64 ЦПК України , а тому підлягають до задоволення.

Також, у відповідності до вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності і справедливості.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, та доповненнями від 25 травня 2001 року та 27 лютого 2009 року) розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Місцевим судом враховано заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідачки. При цьому суд 1-ї інстанції взяв до уваги характер та обсяг страждань позивачки, а також тривалість страждань, тяжкість вимушених змін у її житті. А тому посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на невідповідність розміру моральної шкоди її моральним стражданням не заслуговують на увагу.

У зв"язку з наведеним, рішення місцевого суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 на її користь втраченого заробітку сумі 85 414, 00 гривень - скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: Н.М.Ковальчук

Ю.М.Рожин