Справа № 300/88/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 червня 2015 року м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської об¬ласті у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Воловецького районного суду від 20 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2 - до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 у січні 2015 року звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (далі по тексту - Банк) 02.06.2006 було укладено кредитний договір, згідно якого ОСОБА_1 отримала 13515 доларів США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю будинку, на строк до 01.06.2021 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому договором. 02.06.2006 між сторонами також було укладено договір іпотеки щодо придбаного майна, а саме житлового будинку в АДРЕСА_1, Воловецького району. У пунктах 1.1, 2.1.1, 2.2.6 Кредитного договору засобом платежу зазначено долар США, а відповідач не має індивідуальної ліцензії на операції з використанням іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, у зв'язку з невиконання позивачем умов Кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості в сумі 10462,47 дол. США. До дати звернення Банку з позовом позивач сплатила 19045,21 дол. США., а отже загальна сума виплат Банку складе 29507,68 дол.США, тобто більше ніж на 100 % перевищує отриману суму кредиту, що, відповідно до ст. 18 ч. 3 п. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», є непропорційно великою сумою компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції). Оскільки, на думку позивача, умови Кредитного договору, зазначені у п. 4.1 - визначення розміру пені - є несправедливими, позивач, посилаючись на положення п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважала, що договір підлягає визнанню недійсним в цілому.

Крім того, позивач вважає, що недійсним слід визнати і Договір іпотеки, оскільки такий було укладено за відсутності нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя, який є співвласником цього майна - ОСОБА_2, як того вимагає положення ст.65 Сімейного кодексу України та ст.369 Цивільного кодексу України.

Заочним рішенням Воловецького районного суду від 20 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 на таке рішення суду подала апеляційну скаргу і, посилаючись на неповне та неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого у справі рішення та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.06.2006 між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №MKW0GK00000021, відповідно до якого позивачу наданий кредит в сумі 13 515 доларів США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю будинку на строк до 01.06.2021 року, а також 2206 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору, - (а.с.13-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань по даному кредиту, між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 02.06.2006 року було також укладено договір іпотеки придбаного нерухомого майна - житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.6-10).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позову. Судом зазначено, що позивачем та її представником не надано суду детального розрахунку сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у зв'язку з невиконання ним зобов'язань за договором, а тому суд не міг встановити, що дана вимога договору є несправедливою; позивачем не надано на підтвердження своїх вимог доказів, що відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк" не володіє індивідуальною ліцензією щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для купівлі нерухомості; позивачем не надано суду доказів, що третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 є чоловіком позивачки ОСОБА_3, як наслідок - суд не міг встановити, чи необхідна була нотаріально посвідчена згода даної особи при укладенні договору іпотеки від 02.06.2006.

Проте, дійшовши вірного висновку про необхідність відмовити у задоволені позову, суд навів невірне правове обґрунтування рішення а також неповно з"ясував обставини, що мають значення для справи.

Так, не заперечуючи право Банку видавати кредити в іноземній валюті, позивач вважає, що оспорюваний Кредитний договір слід визнати недійним, оскільки в ньому іноземна валюта вказана як засіб платежу, що передбачає наявність у Банку індивідуальної ліцензії.

Проте така позиція позивача не відповідає положенням Договору.

Пунктами 1.1, 2.1.1, 2.2.6 Кредитного договору визначено, що Банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 01.06.2021 включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 13515 доларів США на наступні цілі: купівля будинку, а також у розмірі 2206 доларів США на сплату страхових платежів - тобто, зазначено валюту, у якій видається кредит, а також зазначається мета отримання кредиту, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі по тексту - Закон N 1023-XII).

Пунктом 1.1 Кредитного договору передбачено, що кошти видаються позичальнику готівкою. Банк, видаючи кредит для придбання житла, не є стороною договору купівлі-продажу такого житла, який укладається між позичальником (як Покупцем) та Продавцем житла. Банк безпосередньо не здійснює оплату за придбання житла позичальником. У Кредитному договорі не передбачено валюту, у якій будуть проводитись розрахунки за договором купівлі-продажу будинку, а позичальник сам, на власний розсуд, визначає яка валюта буде засобом платежу за відповідним договором купівлі-продажу житла.

Твердження позивача щодо несправедливих умов договору в частині нарахування пені також не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Згідно п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого цим договором, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки (а.с.15).

Вважаючи такі умови несправедливими, позивач посилається на положення ст. 18 ч. 3 п. 5 Закону N 1023-XII, якою визначено, що несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону N 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Положення Закону N 1023-XII про несправедливі умови в договорах, які застосуються до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, передбачені ч.5 ст.11 цього Закону.

Відповідно до п. 1.1 оспорюваного Кредитного договору щомісячний платіж, який позичальник повинен надавати Банку на погашення заборгованості, становить 192,03 долари США, а отже загальна сума, яку боржник зобов'язаний був сплатити відповідно до умов Кредитного договору за весь час дії договору (при умові його належного виконання) повинна була складати 34565,40 доларів США.

Як уже зазначалось вище, п. 4.1 оспорюваного Кредитного договору передбачено нарахування пені.

Пенею забезпечується виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України), і така нараховується і сплачується боржником у разі порушення боржником зобов'язання (ст. 549 ЦК України). Таким чином, сплата пені не є компенсацією в розумінні ст. 18 Закону N 1023-XII, а сплата відповідних грошових сум залежить саме від боржника - від того, як своєчасно він виконує зобов'язання, передбачені договором.

Крім того, сума пені, нарахована Банком при пред'явлені позову про дострокове повернення ОСОБА_1 частини позики, що залишилась, визначена 92,47 доларів США (а.с.20).

Зважаючи на викладене, судова колегія не вбачає підстав для визнання Кредитного договору недійсним.

Позивач просила також визнати недійсним Договір іпотеки від 02.06.2006, оскільки її чоловік - ОСОБА_2 - не надавав нотаріально посвідчену згоду на укладення такого договору. Як уже зазначалось вище, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні цієї позовної вимоги, оскільки позивачем не надано суду доказів, що ОСОБА_2 є її чоловіком.

Проте відповідні обставини судом неповно з"ясовані.

Як вбачається з ксерокопій паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, шлюб між ними було зареєстровано 31 січня 1998 року (а.с.77-78).

За змістом ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя повинна бути нотаріально засвідчена. Другий з подружжя у разі укладення договору іпотеки без його згоди має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору в силу ч. 2 ст. 65 СК. Передача в іпотеку майна, що є у спільній власності, лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників, передбачена також ст. 6 Закону україни "Про іпотеку".

На вимогу апеляційного суду Воловецькою державною нотаріальною конторою надіслано копію, а в подальшому - і оригінал заяви від імені ОСОБА_2 від 02.06.2006, згідно якої він дав згоду на заставу/іпотеку його дружиною - ОСОБА_1 - будинку АДРЕСА_1, на умовах на її розсуд (а.с. 85, 102).

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 зазначив, що підпис на такій заяві йому не належить. Розгляд справи апеляційним судом відкладався, оскільки позивач просила надати можливість підготувати питання для призначення почеркознавчої експертизи. Проте в подальшому таке клопотання не заявила, вважаючи, що договір іпотеки слід визнати недійсним внаслідок недійсності Кредитного договору.

Таким чином, при укладенні оспорюваного Договору іпотеки були дотримані вимоги Сімейного та Цивільного кодексів України та Закону України «Про іпотеку» в частині письмової згоди іншого з подружжя на передачу в іпотеку спільного майна.

А позивачем, в порушення ст. 10 ЦПК України, не було доведено належними та допустимими доказами недійсність оспорюваного Договору іпотеки, і підстав для задоволення такої позовної вимоги також немає.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» усунення помилок у рішенні суду першої інстанції, які стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, необхідно вважати зміною рішення.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову, проте з невірним правовим обґрунтуванням, а також неповно з'ясовано обставини справи, таке рішення, відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України слід змінити через неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, 308, п.,4 ч. 1 ст.309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Воловецького районного суду від 20 березня 2015 року - змінити в частині правового обґрунтування.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: