Справа № 466/2414/14 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/223/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що згідно рішення виконкому Львівської міської ради №400 від 16.05.2008 року, житловий будинок АДРЕСА_1 передано на баланс ЛКП "Тополя - 406", а відтак в даному випадку Шевченківська районна адміністрація ЛМР є неналежним позивачем по справі. Позивачем не представлено суду належних доказів факту реєстрації ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_1.

В гуртожитку не проживає в даний час з поважних причин, оскільки в такому наділена ліжкомісцем, а у неї народилося двоє дітей, з якими вона тимчасово вимушена проживати в селі в будинку батьків.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що осіб які пропрацювали в підприємстві, установі більше 10 років не може бути виселено з гуртожитку без надання їм іншого житлового приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачці як медичному працівнику було надано житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_1

У відповідності до вимог ст. 128 ЖК України в установі якою надавалась житлова площа в гуртожитку, відповідачка пропрацювала більше 10 років. Дані обставини сторонами не оспорюються.

В гуртожитку відповідачці надавалось ліжкомісце, яким вона і користувалась. Однак в подальшому відповідачка вийшла заміж і в шлюбі у неї народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_5.

Визнаючи ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловою площею в гуртожитку суд першої інстанції виходив з того, що в даному гуртожитку відповідач більше 6 місяців не проживає без поважних причин, а відтак у відповідності до ст. ст. 71, 72 ЖК України втратила право на користування таким.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Як встановлено вище, відповідачці, яка пропрацювала в медичній установі більше 10 років ліжкомісце в гуртожитку виділено у встановленому законом порядку. На утриманні відповідачки перебуває двоє малолітніх дітей 2006 та 2012 років народження, які через відсутність належного житла в даний час проживають в матері відповідача в с. Заставне Золочівського району Львівської області. ОСОБА_2 продовжує працювати в медичній установі, якою їй і надавалась житлова площа в гуртожитку. Іншого житла в м. Львові у неї немає.

А відтак колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2, якщо і в даний час не проживає в спірному гуртожитку, то тільки з поважних причин. А такий їй потрібний оскільки вона і надалі продовжує працювати в установі, яка надавала їй житлову площу в гуртожитку.

У суду першої інстанції не було правових підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування гуртожитком.

Тому рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим і таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п.1, 4 , 314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: