Справа № 154/2915/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Канівець Л.Ф.
Провадження № 22-ц/773/275/15 Категорія: 46 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.

при секретарі Шугаловій О.М.

з участюз позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи-Володимир-Волинського агротехнічного коледжу Харковець І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Володимир-Волинський агротехнічний коледж, Володимир-Волинський відділ управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання особи такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду від 30 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом покликаючись на такі обставини.

На підставі спільного рішення профспілкового комітету і адміністрації Володимир-Волинського сільськогосподарського технікуму від 14.07.2008 року йому видано ордер на житлову площу під службову квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 59.8 кв. м.

На даний час квартирі присвоєно номер АДРЕСА_1.

18.09.2009 року в даній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_4

В грудні 2011 року відповідач звернулась в суд з позовом про усунення перешкод в користуванні цією квартирою та вселення.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 19 грудня 2011 року постановлено вселити ОСОБА_4 з неповнолітнім сином ОСОБА_6

27.02.2012 року це рішення було виконане в примусовому порядку, а виконавче провадження закінчено на підставі п.8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

З часу виконання рішення суду відповідач не проживала у квартирі, виїхала на інше постійне місце проживання до іншого чоловіка, з яким перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

Просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю останньої у квартирі понад установлений законом строк.

У листопаді 2014 року відповідач ОСОБА_4, подала зустрічний позов, уточнивши який просила встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши в користування їй та неповнолітньому ОСОБА_6 жилу кімнату №5 площею 14.1 кв.м, малолітній дитині - кімнату 7 площею 9.3 кв. м., а відповідачу - житлову кімнату 3 площею 18.9 кв. м., коридор, кухню та санітарні приміщення залишити у спільному користуванні.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 30 грудня 2014 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Постановлено встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 з малолітнім сином окрему кімнату під номером 3 (три), площею 18.9 кв. м .

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 окремі кімнати під номером 5 (п'ять), площею 14.1 кв.м., кімнату під номером 7 (сім), площею 9. 3 кв.м .

Підсобні приміщення, кридор, кухню, ванну а туалет залишити в загальному користування сторін

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 , 60 грн .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких мотивів. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

При задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції вказав, що остання має право вимагати встановлення порядку користування житлом і виходячи з площі квартири та кількості кімнат така можливість є.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на законі.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_1 року, від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_6

18 грудня 2008 року шлюб між ними розірваний (а.с. 55 ).

Після розірвання шлюбу, на підставі спільного рішення профспілкового комітету і адміністрації Володимир-Волинського сільськогосподарського технікуму від 14.07.2008 року йому видано ордер на житлову площу - службову квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 59.8 кв. м. На даний час квартирі присвоєно номер АДРЕСА_1 (а. с. 64-65).

Квартира належить до числа службових (а.с. 80).

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснив, що після розірвання шлюбу він та ОСОБА_4 відновили стосунки та стали проживати однією сім'єю, тому 18.09.2009 року з його згоди остання з малолітнім сином була зареєстрована в даній квартирі.

Згодом між сторонами склалися неприязні стосунки, позивач перешкоджав останній проживати у спірній квартирі, тому рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 грудня 2011 року відповідача вселено у цю квартиру (а.с. 4-5).

Це рішення виконане в примусовому порядку 27 лютого 2012 року.

Однак, позивач не припиняв створювати перешкоди у користуванні житлом і після фактичного виконання рішення суду.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 звернулася з заявою до Володимир-Волинськго МВ УМВС України у Волинській області, у якій зазначила, що позивач ОСОБА_1 чинить перешкоди на проживання у спірному житлі (а.с. 171).

Постановою про відновлення виконавчого провадження від 07.07.2014 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого документу, виданого 30.01.2012 року про вселення ОСОБА_4 з малолітнім ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 56).

22.09.2014 року, 10.10.2014 року, 17.11.2014 року складено акти державного виконавця про те, що при проведенні виконавчих дій про вселення ОСОБА_4, не було вселено останню, оскільки двері квартири зачинені (а.с.25, 26, 54).

Наведеним спростовуються доводи позивача в тій частині, що ОСОБА_4 не проживає у спірному житлі понад встановлений законом строк без поважних причин.

В даному судовому засіданні позивач також пояснив що відповідач із неповнолітнім сином проживає у селі неподалік від Володимир-Волинського і щодень доїзджає до міста, де працює і де навчається їхній син.

Відповідно до ст. 123 ЖК України, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються положення про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст.ст.73-76, 79-83, 85, 99, ч. 6 ст. 101, ст.103-106 цього Кодексу.

Отже, за положеннями чч. 1, 2, п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 71, ст. 72 ЖК України, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пп. 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, у даному випадку необхідно встановити і довести причину відсутності відповідача.

Суд у своєму рішенні вірно вказав про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки наведеними вище доказами стверджується, що ОСОБА_4 не проживала у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, а зокрема у зв'язку з тим, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Також слід вказати про те, що судом першої інстанції та апеляційним судом, з огляду на зміст позовної заяви та посилання на норми закону, які не застосовуються до спірних правовідносинах, встановлено, що позивач просив визнати колишню дружину такою, що втратила право на проживання у зв'язку з відсутністю понад встановлений законом строк, тобто, з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України.

Мотивування апелянтом відсутності ОСОБА_4 понад шість місяців у спірній квартирі полягало у тому, що остання добровільного залишила квартиру.

При перевірці законності рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідач, на підтвердження фактів перешкод у користуванні квартирою, не проживання в ній з січня 2014 року, надала суду письмове звернення до органів міліції, акти виконавця щодо неможливості вселення, які вказують на наявність у неї перешкод в користуванні спірною квартирою, що не дає підстав для висновку про неповажність її відсутності у зазначеній квартирі.

Апелянт помилково вказує, що суд не надав оцінки показанням свідків, оскільки із змісту рішення вбачається, що така оцінка судом надана, і вона є вірною. Зокрема, в рішенні зазначено, що свідки ствердили лише про непроживання, а причина цього ними не пояснювалась.

Апелянт безпідставно покликається на довідку Зарічнянської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області від 23.09.2014 року (а.с. 8), як на доказ відсутності відповідача без поважних причин у спірній квартирі, оскільки у цій довідці не вказано період, протягом якого ОСОБА_4 проживала на території сільської ради, а також вона не містить інформації, з яких причин остання не проживає за місцем своєї реєстрації.

Доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для з'ясування причин непроживання ОСОБА_4 у спірній квартирі суперечать положенням ст. 71, 72 ЖК України, правовий зміст яких зводиться до того, що визнання особи такою, що втратила право на проживання у житлі можливий лише за умови відсутності такої особи понад установлений строк без поважних причин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 неповно коментує пояснення відповідача щодо наявності вільного доступу до квартири, так як остання вказує, що лише до кінця 2013 року могла проживати у квартирі і проживала в ній. Вже на початку березня вона зверталася до правоохоронних органів з приводу порушення її житлових прав.

Вказівка в апеляційній скарзі про недоведеність факту перешкоджання ОСОБА_1 виконання рішення суду спростовуються актами державного виконавця про неможливість вселити відповідача у зв'язку з тим, що двері квартири постійно закриті (а.с. 25, 26, 54).

Пояснення ОСОБА_1 про те, що він мобілізований, тому був відсутній у квартирі, що унеможливило виконання рішення про вселення, не заслуговують на увагу, оскільки останній акт складений державним виконавцем 17.11.2014 року, а з наданої ОСОБА_1 телеграми вбачається, що його зобов'язано прибути до військкомату 19.11.2014 року (а.с. 25, 26, 33). Передбачена ч. 3 ст. 64 ЖК України рівність прав як наймача, так і осіб, які перестали бути членами його сім'ї, підтверджує обґрунтованість вимог позивача про встановлення порядку користування квартирою. Рішенням суду про вселення ОСОБА_4 у квартиру підтверджується наявність у неї права на проживання, а відтак, право заявляти вимогу про встановлення порядку користування житлом, право на яке вона має. До того ж, встановлення такого порядку спростить виконання рішення про вселення.

Про причини непроживання ОСОБА_4 вказала у своїй зустрічній позовній заяві.

В апеляційній скарзі апелянт не навів жодних доводів та обґрунтувань щодо встановленого судом порядку користування житлом, хоча рішення в цій частині просив скасувати.

Апеляційний суд, дослідивши усі докази, що є в матеріалах справи, приходить до висновку, що при задоволенні зустрічного позову судом першої інстанції правомірно ураховано положення ст.ст. 47, 50, 63, 123 ЖК України, враховано рішення Володимир-Волинського міського суду від 01.12 2008 року, яким неповнолітнього ОСОБА_6 залишено на проживання з матір'ю (а.с. 55). та вирішено цю позовну вимогу у відповідності із Законом.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 30 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: