пр. № 2 /336/528/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

10 березня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог: Національний банк України, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», вказавши, що 29.07.2008 року між сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 59900 доларів США терміном з 29.07.2008 року по 28.07.2023 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Посилаючись, що кредит наданий у доларах США, відсутність у банку відповідної ліцензії, при укладенні договору позивачеві не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо його умов, вартості та ризиків, а також на те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме договір містить несправедливі умови, в ньому відсутні істотні умови укладення договору, тощо, позивач просив визнати кредитний договір недійсним.

В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав на заявлених підставах, зазначаючи додатково, що при укладенні кредитного договору позивачеві банком не були повідомлені усі необхідні переваги та недоліки запропонованої ануїтетної системи кредитування, не надані відомості про усі можливі форми кредитування та вартість кредиту, в результаті чого позивачем був придбаний небезпечний продукт, оскільки кредит наданий у валюті, що є небезпечним у зв'язку з коливаннями курсу долару до національної валюти, банком не було повідомлено позивачеві про можливість зростання курсу валюти та пов'язані з цим ризики, волевиявлення позичальника при цьому не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, в договорі допущено дисбаланс прав сторін, бо встановлено лише відповідальність позичальника. Також представник позивача посилався на те, що, на його думку, долари США, в яких було надано кредит, не є платіжним засобом та валютою, а є речами, крім того, банку надав кредит позивачеві на придбання нерухомого майна, однак, позичальник не мав підстав для здійснення оплати за об'єкт нерухомості не у національній валюті. Посилаючись на все вищевикладене, підтримав позовні вимоги.

Відповідачі та третя особа без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання представників не направили, про місце та час розгляду справи повідомлені в установленому порядку, причини неявки суду не повідомили. Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке.

29.07.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 59900 доларів США строком до 28.07.2023 року, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення ануїтетних платежів в сумі 780 доларів США на місяць (л.д. 10-13).

Сукупна вартість кредиту визначається додатком до договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (п. 1.2.2 договору).

Порядок повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, пені передбачені пунктами 1.2.2, 1.3, 8.1, 8.2, 8.6 договору.

Як визначають пункти 1.4, 1.5 договору кредит надається позичальнику на придбання будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вказує ст. 627 ч. 1 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 203 ч. 1 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 47 ч. 8 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частина 2 ст. 11 Закону України № 1023 визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду.

Крім того, аналіз тексту договору про надання споживчого кредиту, який позивач самостійно підписав та отримав при цьому один з екземплярів такого договору, свідчить про те, що ОСОБА_2 були роз'яснені та відомі усі істотні умови такого договору, як то порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо.

При цьому позивач на момент укладення договору погодився отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме в доларах США, що підтвердив представник позивача, та використав такі кошти на задоволення своїх потреб. Після укладення договору та отримання коштів, а також протягом більш ніж шести років після цього, ОСОБА_2 умови договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень його з цього приводу в установленому порядку до банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов.

Відповідно до п. 10.13 договору підписання цього договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а перед підписанням цього договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, підписавши договір ОСОБА_2 підтвердив виконання банком умов Закону України «Про захист прав споживачів», надання повної та достовірної інформації щодо умов договору та свою згоду на відповідні умови.

Незгода позивача з окремими умовами кредитного договору та посилання на невідповідність цих умов нормам чинного законодавства, наявність дисбалансу прав та дискримінаційні умови, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а може бути підставою для звернення з позовом про визнання недійсними окремих умов договору (ст. 217 ЦК України).

Суд також не погоджується з доводами представника позивача про наявність підстав для визнання договору недійсним через те, що ОСОБА_2 перед укладенням договору не було повідомлено про всі можливі пропозиції щодо отримання кредиту, а також не роз'яснено переваги та недоліки ануїтетної системи сплати коштів. З умовами отримання кредиту у різних банках або інших установах, а також з умовами повернення кредитних коштів ОСОБА_2 мав ознайомитись самостійно перед укладення договору, після чого вільно та безперешкодно обрати контрагента та пропозицію, які підходять саме йому.

Вирішуючи вимоги в частині визнання правочину недійсним в силу його невідповідності вимогам закону, суд враховує, що, на думку позивача, положення договору про валюту зобов'язання та виконання зобов'язання суперечать вимогам законодавства України, відповідно до якого єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, і не може погодитися з ґрунтовністю цієї вимоги, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу частин першої і третьої ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти.

При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як випливає з наведеного, суть правовідносин сторін зводиться до обов'язків, що регулюються правилами законодавства про кредитування, а право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами в іноземній валюті закріплено Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, а також не заборонялось і нормами Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент укладення такого договору, оскільки нормою про заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України зазначений Закон був доповнений лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795 від 22.09.2011 року, який набрав законної сили 16.10.2011 року.

Щодо доводів про незаконність використання іноземної валюти як засобу платежу відповідачем, хоча таке і не може бути підставою для визнання договору недійсним, між тим Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені Постановою Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року, не містять і заборони використання готівкової іноземної валюти фізичними особами-резидентами на території України, а лише встановлюють коло випадків, коли фізичні особи-резиденти мають безумовне право її використання, а право фізичних осіб-резидентів на купівлю-продаж іноземної валюти, а також право банку продавати валюту фізичним особам - резидентам. Встановлено ст. 6 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року.

Питання щодо правомірності використання ОСОБА_2 іноземної валюти, отриманої в кредит, при здійсненні розрахунків за нерухомість, на придбання якої кредит брався, не відноситься до компетенції банку, а є лише самостійним та поміркованим вибором самого позивача.

Твердження відповідача про те, що при укладенні договору банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, покладено такий ризик на споживача та у такий спосіб банком реалізовано небезпечну для майна відповідача продукцію, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти (ризькі зміни відбувалось у 1998 та 1999 роках), про напевне було відомо ОСОБА_2

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не міг не знати ОСОБА_2, мешкаючи на території України з народження, про що вказано в його паспорті.

Таким чином, укладаючи спірні договори в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договорів не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане.

Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи текст позовної заяви та пояснення представника позивача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а усі заперечення зводяться до незгоди ОСОБА_2 з окремими пунктами договору, а також незгодою щодо надання та повернення кредиту у доларах США, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог: Національний банк України, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк