Справа № 2-1072/2005 Провадження № 22-ц/772/216/2015Головуючий в суді першої інстанції Люлько В.В.
Категорія 39 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі - ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Тульчинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и л а:

30 травня 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Тульчинської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове майно, після смерті матері ОСОБА_4 , а саме на присадибну земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, проте ним пропущено строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в зв'язку із важкою хворобою, внаслідок чого йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. З метою захисту свого права на спадкове майно, просив задовольнити свої позовні вимоги.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року визнано за ОСОБА_3 право власності на присадибну земельну ділянку, площею, 0, 1133 га, що належала на праві приватної власності його матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року , за державним актом на землю 11-ВН №018669 від 13.02.2003 року і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі в справі ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції скасувати , а провадження у справі закрити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначала, що оскаржуваним рішенням було порушено її права спадкоємця на спадкове майно після смерті її матері ОСОБА_4, однак до участі в справі вона залучена не була. На день відкриття спадщини вона постійно проживала з матір'ю, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, відмова від спадщини нею не заявлялася, разом з тим судом не було вирішено питання про поновлення позивачу строку для прийняття спадщини.

В судове засідання, призначене повторно, ОСОБА_2 не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та адвокат ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечили, просили суд її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Тульчинської міської ради в судове засідання не з'явився , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

В п.п. 11,12 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України , на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224 - 226 ЦПК )- при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не дотримався вищевказаних норм законодавства, взагалі не дав юридичної оцінки обставинам справи та наданим сторонами доказам, не навів жодних мотивів, з яких дійшов висновку про задоволення позовних вимог, не встановив коло спірних правовідносин та норми матеріального права , які їх регулюють. Рішення суду не мотивоване, не обґрунтоване, та не відповідає вимогам ст. 214-215 ЦПК України.

По справі встановлено, що згідно договору дарування від 22 листопада 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Луценко М.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2-4106, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 37/50 ідеальних часток жилого будинку з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 7).

На підставі вказаного договору 28 листопада 1994 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на 37/50 частин будинку АДРЕСА_1 зареєстровано в реєстрову книгу за № 380.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй на підставі державного акта ІІ-ВН №018669 від 13 лютого 2003 року на праві власності земельну ділянку площею 0,1133 га по АДРЕСА_1 (а.с. 5-6,8).

ОСОБА_4 є матір'ю позивача у справі ОСОБА_3 та особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України , який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Часиною 1 ст. 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ч.ч.1,3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент відкриття спадщини ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав АДРЕСА_2, тоді як спадкодавець ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.

Обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_3 прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України не встановлено.

Тобто позивачем пропущено строк звернення із заявою про прийняття спадщини.

Згідно відповіді Тульчинської державної нотаріальної контори від 03 лютого 2015 року, наданої на запит Апеляційного суду, після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, спадкова справа не відкривалася.

За змістом ст. 1272 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Підставою звернення ОСОБА_3 до суду з вищезазначеним позовом було те, що йому було відмовлено в оформленні права на земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 з підстав пропуску строку звернення до нотаріальної контори.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про

визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Таким чином, визнання права власності в порядку спадкування з підстав пропуску строку для прийняття спадщини є неможливим, оскільки законом у такому випадку встановлений інший порядок захисту прав спадкоємців.

Суд першої інстанції на дані вимоги закону уваги не звернув та не застосував до спірних правовідносин норми права, які їх регулюють.

Отже, ОСОБА_3 не наведено обставин для задоволення вимог про визнання права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено коло спадкоємців після смерті ОСОБА_4 та осіб, які беруть участь у справі, зокрема судом не перевірено чи були інші спадкоємці , які прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, не встановлювалася наявність спадкової справи та не досліджувалися її матеріали.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, не відповідає вимогам ст.ст. 214-215 ЦПК України, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права , а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись, ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Тульчинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ Ю.Б. Войтко

З оригіналом вірно: