Справа № 456/4536/14 Головуючий у 1 інстанції: Андрейків Ю.Я.
Провадження № 22-ц/783/2621/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2015 року в позові відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам законодавства України, обставинам та матеріалам справи, прийнято на основі висновків, що не підтверджені доказами, що є неповним з'ясуванням обставин і недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, не застосовано законодавство, що регулює питання що були предметом спору.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2015 року та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 31.10.2006 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір № 253, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 10 500 євро для здійснення оплати за автомобіль марки SKODA Fabia Classik під 11% річних терміном на 72 місяці з кінцевим строком погашення не пізніше 31.10.2012 року (а.с. 10-12).

Згідно положень ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.2,7,8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в момент укладення кредитного договору сторонами було погоджено всі істотні умови договору, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як це передбачено ч.1 ст. 628 ЦК України та позичальник своїм підписом засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною, в зв'язку з чим будь-яких претензій чи зауважень щодо наданої йому банком інформації він має.

Колегія суддів погоджується із даним висновком районного суду.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитовдавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1047-149, 1055, 1056-1 ЦК України передбачено обов'язкову письмову форму договору, право кредитора на отримання процентів та обов'язок боржника повернути позику в строк та сплатити проценти.

Судом встановлено, що на момент вчинення кредитного договору сторони дотримали вимог ст.203 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в оспорюваному договорі істотних умов, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на момент вчинення кредитного договору сторони дотримали вимоги ст. 203 ЦК України, а саме уклали договір, передбачений ст.1054 ЦК України, досягнули згоди з істотних умов щодо предмета (кредит в сумі 10500 євро), ціни (11% річних за користування кредитом) та строку (72 місяці до 31.10.2012р.), правочин вчинено відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України в письмовій формі та банк за дорученням позичальника перерахував гривневий еквівалент кредиту на оплату транспортного засобу «Шкода Фабія», який в подальшому був зареєстрований в органах РЕР ДАІ на праві власності за позичальником, - тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що є підтвердженням того, що сторони правочину мали вільне волевиявлення та володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності як передбачено законом.

Колегія суддів вважає, що твердження апелянта про відсутність в оспорюваному договорі істотних умов є необгрунтованими та не спростовують висновків суду про відповідність договору вимогам закону, що діяв на момент його укладення.

Що стосується доводів позивача що кредитний договір не містить обов'язкових умов, встановлених ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції - будь-якого виробу (товару), роботи чи послуги, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п.п.19, 23 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Встановлено, що ОСОБА_4 отримав кредит шляхом перерахування банком коштів за дорученням позичальника на рахунок продавця для оплати за рухому річ - автомобіль, а не за товар споживчого призначення, що виготовляється, у зв'язку з чим між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини, що регулюються ст.ст. 1046-1056-1 ЦК України, а не відносини споживчого кредитування.

Тому вимоги ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в якій визначено істотні умови договору про надання споживчого кредиту, не поширюються на кредитний договір №253 від 31.10.2006р., укладений між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4, оскільки він не є споживчим.

Доводи апелянта що банк всупереч п.п.1.5.1.2., 3.1.5., 3.4.4. кредитного договору не видав ОСОБА_4 розрахунків сукупної вартості кредиту, графіку платежів, виду і предмету кожної послуги та їх обгрунтування, суми щомісячних платежів по сплаті процентів спростовуються цими ж пунктами Кредитного договору, в яких обов»язок Банку видати позичальнику перелічені документи - не встановлено.

Зазначені доводи позивача не стосуються умов, передбачених ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Ці обставини стосуються виконання зобов'язань за договором, а не укладення правочину.

Доводи апелянта на те, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», та не містить обов'язкових умов встановлених у ст. 11 даного закону, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вимоги даного закону не поширюються на оспорюваний кредитний договір, так як такий не є споживчим, оскільки ОСОБА_4 отримав кредит шляхом перерахування банком коштів за доручення позичальника на рахунок продавця для оплати за рухому річ - автомобіль, а не за товар споживчого призначення, що виготовляється, у зв'язку з чим між сторонами виникли кредитні правовідносини, що регулюються ст.ст. 1046-1056-1 ЦК України, а не відносини споживчого кредитування.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська