Провадження № 2/161/559/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Щербатюка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північ-Центр ЛТД» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північ-Центр ЛТД» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі.

Свій позов мотивує тим, що він з 03 липня 2014 року працював торговим представником Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД». 01 вересня 2014 року ним була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням, відпрацювавши на вказаному товаристві два тижні, а саме до 12 вересня 2014 року.

Вказує, що з ним не був проведений остаточний розрахунок при звільнені та не була повернута трудова книжка.

04 листопада 2014 року йому стало відомо, що він звільнений з роботи з 01 жовтня 2014 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України за втрату довір'я.

Вважає звільнення незаконним, оскільки будь-яких винних дій щодо грошових, товарних або культурних цінностей, які б давали підставу для втрати до нього довіри з боку відповідача, він не вчиняв.

Крім того вказує, що у зв'язку з незаконним звільненням йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 1000 гривень.

Враховуючи наведене, просить суд визнати незаконним наказ ТзОВ «Північ-Центр» ЛТД від 01 жовтня 2014 року № 90/л про звільнення ОСОБА_3 на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, змінити формулювання звільнення з п. .2 ст. 41 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 1000 гривень, а також відшкодувати судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 26 січня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Північ-Центр ЛТД» про зміну формулювання звільнення залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у заяві, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував щодо їх задоволення. Вказував, що звільнення відбулось на законних підставах, порушень законодавства не відбулося. Позивач з 12 вересня 2014 року перестав з'являтись на робочому місці без будь-яких пояснень, не відзвітувався за отримані кошти, будучи матеріально відповідальною особою, не підписав обхідний лист та акти звірки, в зв'язку з чим втратив довіру.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судовому захисту відповідно до ст. 3 ЦПК України підлягають порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси.

Судом встановлено, що на підставі наказу №54/Л від 03 липня 2014 року ОСОБА_3 був прийнятий на посаду торгового представника Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД».

03 липня 2014 року між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого позивач ОСОБА_3 взяв на себе зобов»язання про за забезпечення збереження ввірених йому під охорону матеріальних цінностей. Крім того, 03 липня 2014 позивач ознайомлений із посадовою інструкцією торгового представника, пунктами 16 та 17 якої передбачено обов»язок проводити згідно договорів за дорученням розрахункові операції від імені клієнта з підприємством, прийняття готівки в повному обсязі, проводити розрахунки з бухгалтером-касиром за готівку отриману від клієнтів для розрахунків з постачальником.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2014 року ОСОБА_3 отримав під звіт кошти в розмірі 25000 гривень, що стверджується копією касового ордеру № 356. 15 вересня 2014 року директором підприємства було видано розпорядження провести службову перевірку і бухгалтерську звірку матеріальних цінностей по торговим точкам, які обслуговував ОСОБА_3 у зв'язку з його відсутністю на робочому місці. Відповідно до службової записки від 26 вересня 2014 року за наслідками проведеної службової перевірки і бухгалтерської звірки матеріальних цінностей було встановлено, що за період з 23.07.2014 року ОСОБА_3 передано в борг клієнтам товарів на загальну суму 6373, 49 гривень, при чому гроші не повернуті та протерміновані строки оплати за товар, що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків.

Актом від 01 жовтня 2014 року засвідчено, що торговий представник Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД» ОСОБА_3, який є матеріально-відповідальною особою, своїми діями поставив під сумнів довіру до нього.

Як вбачається з протоколу № 11 загальних зборів трудового колективу та адміністрації ТзОВ «Північ-Центр ЛТД», 01 жовтня 2014 року прийнято рішення про звільнення торгового представника Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД» ОСОБА_3 за втрату довір'я на підставі п.2. ст. 41 КЗпП України.

Наказом № 90/л від 01 жовтня 2014 року, звільнено торгового представника Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД» ОСОБА_3 за втрату довір'я на підставі п.2. ст. 41 КЗпП України (а.с. 4).

Згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Крім того, для втрати довіри не обов'язково, щоб шкода була нанесена. Досить, щоб працівник своїми діями створив можливість для заподіяння шкоди. Факт добровільного відшкодування заподіяного збитку не перешкоджає звільненню за мотивом втрати довіри.

Вчинення винних дій працівника, що призвели до втрати довіри до нього з боку власника чи уповноваженого ним органу, може бути як умисним так і з необережності. Для правових наслідків звільнення з цих підстав не має значення, чи працівник свідомо і умисно вчиняв винні дії чи легковажно ставився до своїх обов'язків, або з необережності допустив дії, що дають ґрунтовні підстави для втрати довіри до нього. Висновок власника або уповноваженого ним органу про втрату довіри до працівника має бути обґрунтований та підтверджений доказами,

При звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватись вимог статті 43 КЗпП України. Положеннями цієї статті визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

З огляду на викладені норми закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3, будучи матеріально-відповідальною особою, яка безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності вчинив умисно або необережно такі дії, які дають Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД» підстави для втрати до нього довір'я. А відтак, звільнення ОСОБА_3 є законним.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував, 01 вересня 2014 року ним була подана заява директору Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД» про звільнення за власним бажанням.

Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В супереч вищезазначеним нормам закону, позивачем та його представником не подано суду належних та допустимих доказів на підтвердження викладених ним обставин.

Оскільки судом не встановлено факту незаконного звільнення ОСОБА_3 з посади торгового представника Луцької філії ТзОВ «Північ-Центр ЛТД», не підлягає до задоволення вимога позивача з про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 гривень.

Таким чином, суд оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північ-Центр ЛТД» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі слід відмовити.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в позові про поновлення на роботі, відповідно не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 15, 58, 60, 209, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 43 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північ-Центр ЛТД» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.