АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Ящук Т.І.

при секретарі: Миколенко М.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Територіальний районний орган Державної міграційної служби Дніпровського району м. Києва про усунення перешкод в користуванні власністю.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 р. ОСОБА_5 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 р.

Вказував, що йому із сином - ОСОБА_4 на праві спільної приватної власності належить АДРЕСА_1

Зазначав, що відповідачка у зазначеній квартирі не проживає, витрат за оплату комунальних послуг не несе, інколи з'являється та вчиняє сварки, в квартирі знаходяться її речі, чим йому, як власнику квартири, створюються перешкоди у користуванні.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд усунути перешкоди у користуванні зазначеною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та зняття її з реєстраційного обліку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням того ж суду від 18 травня 2015 року доповнено мотивувальну частину рішення суду в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1 /а.с. 5/.

У вищевказаній квартирі зареєстрованими значаться ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 /а.с.8/.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано /а.с.6/.

Як убачається зі змісту позовної заяви, не заперечується сторонами та підтверджується актами, складеними мешканцями АДРЕСА_2 ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає, обов'язків по утриманню квартири не виконує /а.с. 9-10, 15-16/.

Утім, як зазначає позивач, відповідачка чинить власникам перешкоди у користуванні спірною квартирою, залишається зареєстрованою у ній за відсутності будь-яких правових підстав на те.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі - шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 даного Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку за судовим рішенням залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм ст. 405 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-57 цс11від 16 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування всіма судами України.

Окрім того, вищевикладене кореспондується із керівними роз'ясненнями, що містяться у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5.

Так, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Як встановлено судом, житлове приміщення належить на праві власності позивачу та сину сторін, відповідачка у спірній квартирі зареєстрована, проте не проживає, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог із підстав неправильно обраного ОСОБА_5 способу захисту.

За вказаних обставин та наведених норм, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд в межах доводів позовної заяви повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи в позові, суд першої інстанції не врахував норми ст. 383, 391 ЦК України, які надають власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, правильність висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/19071/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5079/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.