АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/514/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівГончар Н. І. , Ювшина В. І.
при секретаріАнкудінові О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

17 березня 2014 ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про розподіл майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони з 21.02.1995 р. до 31.12.2013 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу вони нажили майно в значному розмірі.

Зокрема, в одноособовому користуванні відповідача ОСОБА_7 перебуває майно, яке нажите в шлюбі та придбане за сімейні кошти, від використання якого відповідач має значні доходи:

- мікроавтобус ГАЗ - 32213, н/з НОМЕР_1, 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане Уманським ВРЕР 28.02.2006 p., який вона оцінює в 25000 грн.;

- автобус «Богдан», н/з НОМЕР_2, 2003 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5, видане Уманським ВРЕР 07.05.2011р., який вона оцінює в 140000 грн., фактично автобус куплений за 14000 дол. США та куплений для нього двигун вартістю 60000 грн.;

- автобус ЗІЛ - 325010, н/з НОМЕР_3, 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 видане Уманським ВРЕР 14.01.2008 p., який вона оцінює в 40000 грн.

Всього транспортних засобів на суму 205000 грн.

Позивач, вказує, що в добровільному порядку ОСОБА_7 ухиляється від сплати 1/2 частини вартості транспортних засобів. Тому, як вона вважає, він зобов'язаний одноразовою сумою виплатити їй зазначену 1/2 частину вартості цього майна. При його незгоді вона зберігає право вимагати виділу в натурі автобуса «Богдан».

ОСОБА_7 має достатнє грошове забезпечення, щоб задовольнити її позовні вимоги, але створивши іншу сім'ю, ущемляє її законні права та інтереси.

29 грудня 2014 року позовні вимоги були змінені та остаточно просить суд: розділити майно подружжя, а саме: виділити в натурі ОСОБА_7 мікроавтобус ГАЗ -32213, н/з НОМЕР_1, 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_7, видане Уманським ВРЕР 28.02.2006 p.; автобус «Богдан», н/з НОМЕР_2, 2003 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_7, видане Уманським ВРЕР 07.05.2011р.; автобус ЗІЛ - 325010, н/з НОМЕР_3, 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 на ім'я ОСОБА_7, видане Уманським ВРЕР 14.01.2008 p., стягнувши з ОСОБА_7 на її, ОСОБА_6, користь грошову компенсацію за 1/2 частину в сумі 71829 грн. Сума компенсації зменшена з урахуванням висновку судової автотоварознавчої експертизи.

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь витрати по оплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_6, вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Основою майнових відносин подружжя є положення, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України ).

Інтересам подружжя відповідає поширення на майно, набуте за час шлюбу, саме правового режиму спільної сумісної власності. Відповідно до ст.60 СК воно вважається таким, що належить подружжю.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Встановлено, що позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 з 21 грудня 1995 року до 31 грудня 2013 р. перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_7 від 15.07.2002 р. та ліцензії серії НОМЕР_8 ОСОБА_7 займається підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів (а.с. 17,18).

В період шлюбу ОСОБА_7 придбав: мікроавтобус ГАЗ - 32213, н/з НОМЕР_1, 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане Уманським ВРЕР 28.02.2006 p.(а.с. 36);

автобус «Богдан», н/з НОМЕР_2, 2003 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5, видане Уманським ВРЕР 07.05.2011р. (а.с.37 ).;

автобус ЗІЛ - 325010, н/з НОМЕР_3, 1999 р. випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, видане Уманським ВРЕР 14.01.2008 p. (а.с. 38).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Згідно з положеннями п. 22 постанови ПВС України від 21 грудня 2007 року N 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 вищевказаної постанови від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимсь із подружжя.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що вищевказані транспортні засоби він придбав в кредит, будучи фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до довідки № 133 від 27.08.2014 р. ОСОБА_7 отримував кредит в Христинівському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» 03.02.2006 р. в розмірі 25000 грн., кредит погашений 02.06.2008 р. 14.09.2007 р. (а.с. 109).

Відповідно до довідки № 134 від 27.08.2014 року ОСОБА_7 отримав кредит у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 20000 грн., кредит погашений 15.03.2010 р.(а.с. 108).

В п. 2.1 кредитного договору від 14.09.2007 р. зазначено, що кошти призначені для придбання автомобіля (а.с.119-120).

Як вбачається з матеріалів справи, в період здійснення підприємницької діяльності обороти відповідача ОСОБА_7 по рахунках складали:

згідно довідки банку № 46а від 03.04.2011 p., що з 2005 р. по 2010 р. дебетові - 362 073,57 грн., кредитові - 357 931,20 грн. (а.с. 42).

згідно довідки 45 від 03.04.2014р., що з 03.10.2010 р. по 12.2013 р. дебетові - 589 904,27 грн., кредитові - 594 874,89 грн. (а.с.35).

А всього обороти фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 з 2005 по 2013 г p. становлять: дебетові - 951 977, 84 грн., кредитові - 952 806, 09 грн., що свідчить про фінансову самодостатність в підприємницькій діяльності та можливість набуття у власність підприємця транспортних засобів.

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна (ч. 2 ст. 52 ЦК).

На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Суд першої інстанції, з посиланням на відповідні докази, дійшов до правильного висновку, що вказані вище транспортні засоби відповідач ОСОБА_7 використовував для здійсненні підприємницької діяльності з метою перевезення пасажирів, а не для потреб сім'ї. При цьому судом враховані:

- ліцензія серії НОМЕР_8 на внутрішні перевезення пасажирів автобусами, строк дії ліцензії: 17.08.2010 р. - необмежений (а.с. 18);

- ліцензійна картка № НОМЕР_9 ПП ОСОБА_7 до ліцензії НОМЕР_8 на автобус «Богдаа А091», н/з НОМЕР_2 (а.с. 39);

- ліцензійна картка № НОМЕР_10 ПП ОСОБА_7 до ліцензії НОМЕР_8 на автобус ЗІЛ -325010, н/з НОМЕР_3 (а.с. 40);

- ліцензійна картка № НОМЕР_11 ПП ОСОБА_7 до ліцензії НОМЕР_8 на автобус ГАЗ -32213, н/з НОМЕР_1 (а.с. 41);

- договір №1/2009/2.13.2.-2 від 25.09.2009 р. з перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування (а.с. 19-20);

- договір №3/2012/3.8.2-1 від 30.05.2012 р. з перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування (а.с. 26-27);

- договір №3/2012/3.8.2.-2 від 30.05.2012 р. з перевезення пасажирів на приміською

автобусному маршруті загального користування (а.с. 24-25);

- договір № 04/2013/2 від 06.11.2013 р. на перевезення пасажирів на автобусному

маршруті загального користування (а.с. 21-23);

- договір №1 про автотранспортне забезпечення евакуаційних заходів у разі загрози або виникнення надзвичайних ситуацій від 14.10.2013 р. (а.с. 32-33).

Названі вище ліцензійні картки (а.с.39-41) зареєстровані в день реєстрації спірних мікроавтобуса та автобусів.

Судом також вірно встановлено, що з 15.07.2002р. і на час придбання автобусів ГАЗ в 2006 p., ЗІЛ в 2008 p., «Богдан» в 2011 р., відповідач ОСОБА_7 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, придбання автобусів здійснював для зайняття підприємницькою діяльністю з метою одержання прибутку, придбаний транспортні засоби використовувалися в його підприємницькій діяльності, тому вказані автобуси є майном фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, а не спільним майном подружжя.

Придбаючи під час шлюбу на своє ім'я автобуси для здійснення підприємницької діяльності, використовуючи дане майно для підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, відповідач ОСОБА_7 діяв виключно як суб'єкт господарювання фізична особа-підприємець.

З цих підстав спірне майно - автобуси необхідно вважати майном, що є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, при ухваленні оскаржуваного рішення, як вважає колегія, суд першої інстанції, в порядку ст. 360-7 ЦПК, вірно врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 02.10.2013 року у справі №6-79-цс13, де роз'яснено, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60,61 СК України.

Крім того, в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 57, 61 СК України, ст.52 ЦК України майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Що стосується придбання та реєстрації названого транспорту на ім'я відповідача як фізичної особи, а не особи-підприємця, то слід врахувати ту обставину, що суб'єктами права власності за ЦК є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, тобто, фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (статті 2 та 318). Водночас серед цього переліку немає такого суб'єкта права власності, як фізична особа - підприємець.

Крім того, Конституція України та ЦК закріпили право приватної власності (статті 41 та 325). Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи (стаття 325 ЦК).

Таким чином, суб'єктом права власності законодавством визнається фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, яке не може перебувати взагалі у власності фізичної особи, і, водночас, не виокремлюється такий суб'єкт права власності як фізична особа - підприємець.

Що стосується поняття "фізична особа - підприємець", то слід зауважити, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими законами (стаття 26 ЦК). Переліку майнових прав чинне законодавство не містить. Виходячи з аналізу чинного законодавства можна стверджувати, що право займатися підприємницькою діяльністю є майновим правом фізичної особи.

Тобто правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця. Право на здійснення підприємницької діяльності є правом фізичної особи, і набуття статусу підприємця дозволяє фізичній особі лише здійснювати господарську діяльність - діяльність у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Ураховуючи викладене, вважаємо, що реєстрація транспортних засобів має здійснюватись за фізичною особою, а не за фізичною особою - підприємцем, оскільки реєстрація здійснюється за особами, які є власниками".

Тому, колегія суддів вважає, що з названих вище підстав суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, оскільки спірне майно - автобуси не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл майна подружжя залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :