Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
У х в а л а

9 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що з 1975 по 1979 рік ОСОБА_5 перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого через зловживання ОСОБА_7 спиртними напоями, підтримувала з ним добрі стосунки, надавала йому, його бабусі, матері та вітчиму медичну допомогу та допомогу по господарству, за свої кошти купувала йому одяг, меблі, продукти харчування, допомагала у овочевих заготовках на зиму.

ОСОБА_7 поздоровляв їх зі святами, днями народження, приїздив у гості, віддав ОСОБА_5 на зберігання документи на будинок, гроші, отримані у спадок від дядька, які забирав частками по мірі необхідності.

Крім того, ОСОБА_7 дуже любив ОСОБА_3 - сина ОСОБА_5 від першого шлюбу, купував йому іграшки та доглядав за ним, а по досягненню повноліття, за власним бажанням зробив на його користь заповіт.

ОСОБА_3 допомагав ОСОБА_7 у ремонті будинку, догляді за домоволодінням.

ОСОБА_5 піклувалась про стан здоров'я ОСОБА_7, наполягала на проходженні курсів лікування, організовувала надання медичної допомоги на дому, вирішила питання про обслуговування ОСОБА_7 службою соцзабезпечення, наймала жінку для прибирання будинку, щорічно допомагала оформляти документи на МСЕК.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті з'ясувалось, що він змінив заповіт і уклав його на користь ОСОБА_6

Вважали, що оскільки ОСОБА_7 був дуже хворою людиною, з жовтня 2010 року був інвалідом 1-ї групи, страждав хворобою психолого-психіатричної дії на організм, тому під час укладання заповіту 29 квітня 2010 року не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, чим скористався ОСОБА_6 та його оточення.

З урахуванням наведеного, просили суд визнати недійсним заповіт від 29 квітня 2010 року, укладений ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 і стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 8 жовтня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Заповіт від імені ОСОБА_7, складений 29 квітня 2010 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_8 реєстровий №874, зареєстрований у Спадковому реєстрі під № 49262002 визнано недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2014 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 8 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову з інших підстав. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів цивільної палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2011 року Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах

ОСОБА_3, відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2014 року залишено без змін

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема: ст. ст. 225, 1234, 1257 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2011 року в справі за позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, якою рішення суду апеляційної інстанції скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції;

- постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі за позовом про визнання заповіту недійсним, за заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Зі змісту заяви та доданої до неї копій судовий рішень не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не знаходить підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України, оскільки зі змісту ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2011 року, не вбачається тотожності встановлених фактичних обставин справи. А тому із них не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. ст. 225, 1234, 1257 ЦК України.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня

2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-

360 Цивільного процесуального кодексу України» роз'яснено, що судовими рішеннями, на які заявник посилається на підтвердження підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК, можуть бути, зокрема, рішення судової палати у цивільних справах Верховного суду України, ухвалені як судом касаційної інстанції.

Оскільки постанова Верховного Суду України від 29 лютого

2012 року прийнята Верховним Судом України не як судом касаційної інстанції, тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Отже, наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно вимог вищевказаної норми є підставами для перегляду судового рішення, а тому у допуску справи до провадження слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, за заявою ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2014 року до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко