У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Леванчука А.О., Закропивного О.В., Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності на частину будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на жилий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 3 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в період спільного проживання їхні батьки, ОСОБА_10 і ОСОБА_11, побудували жилий будинок АДРЕСА_1. Батьки працювали в колгоспі, а жилий будинок, в якому вони (позивачі) мешкали разом з ними (батьками), належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на частину зазначеного жилого будинку.

Позивачі вважали, що до складу колгоспного двору, крім їхніх батьків, входили також і вони та що відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить на праві сумісної власності і їм, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У зв'язку з цим позивачі просили визнати за кожним із них право власності на 1/4 частину вказаного будинку.

ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому, вважаючи, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 членами колгоспу не були, спірний будинок до колгоспного двору належати не може, просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок від 9 квітня 1993 року, видане на ім'я ОСОБА_10 в частині належності будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 квітня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 9 квітня 1993 року видане виконкомом Нижньо-Становецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області на ім'я ОСОБА_10 недійсним в частині належності до колгоспного двору.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 3 липня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення у справі, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину жилого будинку АДРЕСА_1 У задоволенні позову ОСОБА_7 і зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просила скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2013 року відмовлено ОСОБА_8 у відкритті касаційного провадження у даній справі, за її касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 3 липня 2013 року з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У серпні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2014 року справу допущено до провадження Верховного Суду України, у порядку гл. 3 розд. V ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року заяву ОСОБА_8 задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Кіцманської ради народних депутатів від 9 серпня 1989 року № 153/8 видано свідоцтво про право власності на жилий будинок від 9 квітня 1993 року, в якому зазначено, що спірний будинок належить до колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_10

Згідно із записом у погосподарській книзі спірний будинок станом на

1 січня 1991 року належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» головою колгоспного двору був зазначений ОСОБА_10, який обіймав посаду голови профспілкового комітету колгоспу. Членами колгоспного двору були його дружина - ОСОБА_11, яка працювала нянею в дитячих яслах колгоспу та їхня неповнолітня дочка - ОСОБА_6

Апеляційний суд також встановив, що ОСОБА_7 як неповнолітній член колгоспного двору не набув права власності на майно двору, оскільки народився 4 жовтня 1991 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про власність».

Відповідно до змісту зустрічного позову й довідок архівного відділу Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 6 червня 2012 року та від 15 січня 2013 року в період з 1982 року до 1991 року даних про прийняття до членів колгоспу ОСОБА_10 і ОСОБА_11 немає.

Встановивши, що спірний будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, про що свідчать витяг із погосподарської книги та свідоцтво про право власності на жилий будинок, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особи, які були членами цього двору, мають право на частину в праві сумісної власності на підставі ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР. З урахуванням цього, апеляційний суд визнав право на частку лише за ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та визнаючи за нею право власності на 1/4 частину спірного будинку з господарсько-побутовими будівлями на підставі ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР, апеляційний суд не з'ясував основне питання щодо обґрунтованості зарахування вказаного будинку до зазначеної суспільної групи господарств, хоча правильність цього зарахування та відомості, зазначені у свідоцтві про право власності на жилий будинок, у частині належності спірного будинку до колгоспного двору є предметом зустрічного позову ОСОБА_8

За таких обставин застосування судом норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є передчасним.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 3 липня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Д.Д. Луспеник А.О. Леванчук А.О. Лесько О.В. Закропивний С.Ф. Хопта Головуючий Судді: