Категорія 27Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Голоти Л.О.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

встановила:

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2014 року позов ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 116528, 87 грн. задоволено.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове про залишення позовної заяви без розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній і просила задовольнити.

Представник позивача ПАТ «ВТБ Банк» повідомлений про дату, час і місце судового засідання до суду не з'явився, що відповідно до статі 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Суду надійшли письмові заперечення банку на апеляційну скаргу ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №R5В, згідно з умовами якого останньому надано кредит в розмірі 80000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22% річних стром до 24 лютого 2017 року або достроково у випадках, передбачених цим договором.

Факт отримання відповідачем кредитних коштів та виконання позивачем умов договору підтверджується меморіальним ордером №36180 від 24.02.2012 року з випискою по рахунку клієнта (а.с.14,15).

Правовідносини, що виникли між сторонами є договірними та врегульовані ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України ).

Однак свої зобов'язання по укладеному кредитному договорі відповідачем ОСОБА_2 виконувались неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 22 липня 2014 року становить 116528,87 грн., та складається із: заборгованості з погашення кредиту у сумі неповернутого кредиту в розмірі 56448,07 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 16500,08 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 18 765,12 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 20 691,01 грн., заборгованості по сплаті 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 308,47 грн., заборгованості по сплаті інфляційних втрат за користування коштами банку, нарахованих в зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту в сумі 1070,92 грн., заборгованості по сплаті 3% річних за несвоєчасну сплату процентів в сумі 340,13 грн., заборгованості по сплаті інфляційних втрат за користування коштами банку, нарахованих в зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів в сумі 2405,07 грн.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до цієї норми зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до п. п. 3.2, 3.3, 3.4, 3.5, 4.6, 4.16 кредитного договору сторони погодили, кінцевий термін повернення кредиту - 24 лютого 2017 року, або достроково у випадках передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 22% річних, нарахування яких здійснюється за фактичну кількість днів у періоді. Спосіб повернення кредиту та процентів визначено графіком, який є невід'ємною частиною договору.

Тобто згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені умовами договору та графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати про центи за користування кредитом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Крім того, згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Умовами надання кредиту - 7.1 визначено, що у разі прострочення позичальником зобов'язань з поверненню кредиту та/або сплати процентів за його користування та /або інших платежів згідно з умовами договору останній сплачує банку пеню за кожний день прострочення в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

В розрахунку інфляційних втрат (а.с. 5) позивачем дійсно допущено помилки. Так, виходячи з офіційно опублікованих даних про індекс інфляції, в період часу з листопада 2012 року по липень 2013 року індекс інфляції складав біля 100% або приймав значення менше 100%, тобто мала місце дефляція. За період 19.07.2013 року по 19.08.2013 року дефляція склала -32,06 грн. Разом з тим, в наступні періоди інфляційні витрати склали суму більшу, ніж вказано в розрахунку, а саме: за період з 19.09.2013 року по 20.10.2013 року - 24,66 грн., з 21.10.2013 року по 18.11.2013 року - 14,02 грн., з 19.11.2013 року по 18.12.2013 року - 39,32 грн., з 19.12.2013 року по 20.01.2 014 року - 17,44 грн., з 19.02.2014 року по 18.03.2014 року - 230,15 грн., з 19.03.2014 року по 21.04.2014 року - 377,53 грн., з 22.04.2014 року по 19.05.2014 року - 469,47 грн., з 20.05.2014 року по 18.06.2014 року - 133,12 грн., з 19.06.2014 року по 20.07.2014 року - 57,04 грн., а всього за вирахуванням дефляції становить 1330,69 грн., що на 259,77 грн. більше за суму інфляційних витрат, які просив стягнути позивач.

Отже позивач заявив до стягнення, а суд стягнув суму інфляційних витрат, меншу, за визначену в установленому законом порядку, що відповідає вимогам ст. 11 ЦПК України.

Оскільки позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання за кредитним договором, у ПАТ «ВТБ Банк» виникло право пред'явити вимогу про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, що є підставою для задоволення позову.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач належними й допустимими доказами довів наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову і стягнення зазначеної заборгованості з відповідача.

Натомість відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження відсутності заборгованості за укладеним кредитним договором.

Із доданої відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення копії квитанції від 17.08.2012 року вбачається, що він здійснив часткову сплату кредитних кошт на суму 2201 грн., які враховані банком при визначенні суми заборгованості. При цьому, решта копій квитанцій, представлених відповідачем, не дають підстав вважати, що вони є належними й допустимими доказами сплати кредиту. Так, частина квитанцій датовані періодами до моменту укладення кредитного договору, в інших же призначення платежу зазначене як грошові перекази на банківську карту, або поповнення банківської картки.

Крім того, посилання апелянта на п.8.1 кредитного договору, відповідно до якого усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі що стосуються його виконання, порушення, тощо підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди не можуть бути прийнятими до уваги виходячи із наступного.

Статтею 17 ЦПК України визначено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про третейські суди» (далі Закон) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з п.14 статті 6 Закону третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, в тому числі, справ у спорах щодо захисту прав споживачів (в тому числі споживачів послуг банку, кредитної спілки).

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитним правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини 1 статті 207 ЦПК України є неприпустимим.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 308, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Голота Л.О. Стадник І.М.