Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та встановлення факту належності Ѕ частки квартири

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі- продажу недійсним.

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту належності ОСОБА_7 за час його життя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2013 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Уточнивши позовні вимоги, остаточно ОСОБА_3 просив суд встановити факт належності ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу ВМЕ № 271205 від 21 травня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 1152, за яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 указану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на Ѕ частку вказаної квартири, що належала йому як одному із подружжя у шлюбі із ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, ОСОБА_4 здійснила відчуження квартири на користь ОСОБА_5 за договором від 21 травня 2009 року, що унеможливило отримання ним свідоцтва про прийняття спадщини після смерті батька на відповідну частку квартири.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Встановлено факт належності ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 48,1 кв. м. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири ВМЕ №271205 від 21 травня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За положеннями ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За ст. 28 КпШС України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У справі встановлено, що відповідач ОСОБА_4 та батько позивача ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі із 07 серпня 1990 року по 10 липня 2003 року.

За договором купівлі-продажу від 11 липня 1995 року на ім'я дружини ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_2, яку за договором від 15 листопада 1995 року передано в обмін на квартиру АДРЕСА_1, що також була оформлена на ім'я ОСОБА_4

На підставі наведених обставин апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана у шлюбі ОСОБА_7 і ОСОБА_4, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Із вимогою про поділ майна після розірвання шлюбу ОСОБА_7 не звертався, залишався зареєстрованим за адресою спірної квартири до дня смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

22 жовтня 2008 року його син ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у порядку спадкування за законом після смерті батька.

26 червня 2009 року у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено у зв'язку з тим, що між сторонами існує спір про право на квартиру.

Згідно договору від 21 травня 2009 року ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5

Стаття 29 КпШС України встановлює трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя.

Згідно п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 261, ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України (ст. ст. 76, 80 ЦК Української РСР), перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Наведені норми свідчать про те, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна подружжя обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про

порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Дослідивши обставини, на які позивач посилався на підтвердження дотримання строків позовної давності, апеляційний суд встановив, що

ОСОБА_7 залишався зареєстрованим за спірною адресою до дня смерті, обставин порушення його права на частку у спільній власності на квартиру за життя не доведено, тому суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду.

Разом з тим, не можна погодитися із висновками апеляційного суду в іншій частині.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що Ѕ частка спірної квартири належала батькові позивача як одному із подружжя у шлюбі із ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності та після його смерті переходить до позивача у порядку спадкування за законом. При цьому суд дійшов висновку про те, що спадкові права ОСОБА_3 підлягають визнанню шляхом встановлення факту належності ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов'язки) фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У такому випадку права та обов'язки особи, яка померла (спадкодавця), переходять до інших осіб (спадкоємців), за винятком обставин, передбачених ст. 1219 ЦК України.

У разі виникнення спору належним способом захисту спадкових прав є вимога про визнання права власності на майно у порядку спадкування, яку необхідно доводити доказами, що підтверджують право власності спадкодавця на спірне майно та прийняття спадкоємцем спадщини після її відкриття у встановленому законом порядку.

Доведені обставини належності об'єкта цивільних прав спадкодавцеві наводяться судом у мотивувальній частині рішення, а в резолютивній частині рішення зазначається про перехід таких прав до спадкоємця (з урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України), що й надає спадкоємцеві право визначати подальшу юридичну долю спадкового майна, захищати права на нього, у тому числі оспорювати правочини, якими такі права порушуються.

Вимоги ст. 214 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає відповідач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Правильно встановивши характер спірних правовідносин, апеляційний суд між тим не перевірив заявлену вимогу на предмет відповідності належним способам захисту порушеного права та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права встановив факт належності об'єкта цивільних прав особі, цивільна правоздатність якої припинилася у зв'язку зі смертю.

Резолютивна частина оскаржуваного рішення апеляційного суду не містить висновку про те, що встановлене за спадкодавцем право на Ѕ частку квартири перейшло до позивача у порядку спадкування, тобто судом не вирішено спір про право позивача на спірне майно, за захистом якого він звернувся до суду.

Заявлені позивачем вимоги не уточнено й судом першої інстанції.

Крім того, висновки про недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, апеляційний суд мотивував виходячи із підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, та зазначав, що ОСОБА_4 як продавець квартири не довела до відома покупця обставини про те, що предмет договору є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на Ѕ частка якого відкрилася спадщина, тобто ввела покупця в оману.

За змістом ст. 214 ЦПК України вибір та застосування правової норми є виключною прерогативою суду, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Для визначення матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, необхідно виходити із фактичних обставин, які наведені у позовній заяві.

ОСОБА_3 обґрунтовував недійсність вчиненого договору про відчуження квартири тим, що продавець не була уповноважена на продаж Ѕ частки спірної квартири, яка належала його батькові та увійшла до спадкової маси після його смерті. Крім того, посилався на положення ст. 230 ЦК України.

Задовольняючи позов на підставі ст. 230 ЦК України у зв'язку із посиланням позивача на норми цієї статті, апеляційний суд не звернув уваги на те, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, та сам факт обману доводить особа, яка діяла під впливом обману, а ОСОБА_3 не є стороною договору купівлі-продажу та оспорює його як заінтересована особа (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Враховуючи допущені судами порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, виходячи із підстав, передбачених ч. 3 ст. 335, 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук