АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Петренко Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та виділ в натурі земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила поділити в натурі житловий будинок, загальною площею 111,3 кв.м з господарськими спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, припинивши право спільної часткової власності на нього та передавши позивачу і визнавши за нею право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку, що складаються з: квартири №1: кухні площею 11,5 кв.м, коридору площею 8,1 кв.м, житлової площі 13,3 кв.м, а всього 32,9 кв.м; квартири № 3: веранди площею 8,5 кв.м, кухні площею 9,3 кв.м, житлової площі 16,2 кв.м та 8,8 кв.м, а всього 42,8 кв.м та на господарські будівлі та споруди (вбиральня під літ. «В», споруди під літ. 1-3, сарай та гараж). Виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій відповідно розміщена відокремлена частка житлового будинку, що передається позивачу в результаті його поділу в натурі.

В мотивування вимог посилалася на те, що сторони по справі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Позивачу на праві власності належить 1/2 частина спірного будинку з надвірними будівлями та спорудами (вбиральня під літ. «В» та споруди під літ. № 1-3) (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 1995 року та рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 31 жовтня 1996 року), а відповідачу 1/2 частина на підставі вказаного рішення. Проте, ОСОБА_2. не зацікавлений у збереженні своєї частини будинку, не проживає в ній, не здійснює ремонту та не підтримує прибудинкову територію, його частина будинку на даний час перебуває у аварійному стані, що також загрожує тій частині будинку, яку займає позивач, адже остання позбавлена можливості самостійно приймати рішення, в тому числі щодо здійснення капітального ремонту будинку та прибудинкової території, а тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року - позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 3-1, 3-2, 3-3, 3-4 та вбиральню згідно з технічним паспортом від 28 вересня 2007 року, інвентаризаційна справа № 36509/41565, реєстровий № 19326.

Виділено ОСОБА_2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 приміщення: 2-1, 2-2, 2-3 згідно з технічним паспортом від 28 вересня 2007року, інвентаризаційна справа № 36509/41565, реєстровий № 19326.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду змінити та задовольнити її вимоги в частині виділу в натурі земельної ділянки, а саме: виділити в натурі ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки з існуючої земельної ділянки площею 0,1422, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до варіанту поділу що викладено у висновку № ЕД-1-1-199/15 додаткового будівельно-технічного (оціночно - будівельного) та земельно-технічного експертного дослідження, складеного 16 червня 2015 року.

Зазначила, що судом першої інстанції не взятий до уваги висновок № ЕД-1-1-199/15 додаткового будівельно-технічного (оціночно-будівельного) та земельно-технічного експертного дослідження складеного 16 червня 2015 року в частині технічної можливості встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з частками по 1/2 кожному відповідно до варіанту описаного в дослідницькій частині на ст. 7-10 та схеми у додатку №3 до даного висновку, який був підтриманий її представником.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що висновком експертизи встановлено можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів встановити порядок користування будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 10 січня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 державний нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з жилого будинку АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 31 жовтня 1996 року Свідоцтво про право на спадщину за законом частково скасовано та визнано за ОСОБА_2 право власності виключно на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, а у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 залишилось по 1/4 частині житлового будинку кожній.

Згідно договору купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку від 27 листопада 2007 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 купила 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 05 грудня 2007 року 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона у відповідності до вимог ст.ст. 358, 364 ЦК України має право на поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі шляхом припинення права спільної часткової власності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про задоволення позовних вимог щодо припинення права спільної часткової власності та визнання за сторонами права приватної власності на відокремлені частини житлового будинку у спосіб вказаний в мотивувальній та резолютивній частинах рішення, з огляду на таке.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, власник може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольованими, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них.

Відтак - домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст.364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності. При здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу (ст.367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормою ст.364 ЦК України.

Частиною 2 ст.364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч.1 ст.183 ЦК України).

Виходячи з аналізу положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру), або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак - визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частину жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарському призначенню слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень на нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Саме такий висновок міститься в правовій позиції викладеній в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

З матеріалів справи убачається, за клопотання представника позивача судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза, проведення якої було доручено ТОВ «Судова незалежна експертиза України» на вирішення якої поставлені наступні питання.

1. Які варіанти поділу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в натурі з урахуванням частин, якими фактично користується ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а у разі неможливості поділу будинку в рівних частинах, який розмір компенсації потрібно буду сплачувати сторонам?

2. Визначити всі можливі варіанти виділу позивачу ОСОБА_1 частини земельної ділянки в натурі з існуючої земельної ділянки, виділеної для обслуговування житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 з підготуванням у необхідних випадках пропозицій щодо визначення грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу зменшиться?

Як вбачається з повідомлення судового експерта № СЕ -1-1-327/15 від 12 травня 2015 року провести судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу за ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року виходячи з обсягу наданих на дослідження матеріалів та у зв'язку з несплатою вартості проведення експертизи не надається можливим.

Як вбачається з висновку № ЕД-1-1-199/15 від 16 червня 2015 року додаткового будівельно-технічного (оціночно-будівельного) та земельно-технічного експертного дослідження ТОВ «Судова незалежна експертиза України» ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Судова незалежна експертиза України» із заявою про проведення додаткового експертного дослідження житлового будинку, убиральні та земельної ділянки площею 0,1422 га, що розташовані по АДРЕСА_1 на вирішення якої були поставлені наступні питання.

1.Чи є технічна можливість поділити житловий будинок та убиральню, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до порядку користування ними, що склався між співвласниками з частками по 1/2 кожному, а саме: ОСОБА_1 виділити у житловому будинку приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 3-1, 3-2, 3-3,3-4 та вбиральню, ОСОБА_2 у житловому будинку приміщення 2-1, 2-2, 2-3 згідно з технічним паспортом від 28 вересня 2007 року, інвентаризаційна справа № 36509/41565, реєстровий № 19326?

2. Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів встановити порядок користування земельною ділянкою площею 0,1422 га, що знаходиться за адресрю: АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з частками по 1/2 кожному у відповідності до схеми, доданої до цієї заяви?

Відповідно до висновку № ЕД-1-1-199/15 від 16 червня 2015 року додаткового будівельно-технічного (оціночно-будівельного) та земельно-технічного експертного дослідження ТОВ «Судова незалежна експертиза України» технічна можливість поділити житловий будинок та убиральню, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до порядку користування ними, що склався між співвласниками з частками по 1/2 кожному, а саме: ОСОБА_1 виділити у житловому будинку приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 3-1, 3-2, 3-3, 3-4 та вбиральню. ОСОБА_2 у житловому будинку приміщення: 2-1, 2-2, 2-3 згідно технічним паспортом від 28 вересня 2007 року, інвентаризаційна справа № 36509/41565, реєстровий № 19326, - існує, однак із значним відступом від ідеальних часток співвласників.

Так, відповідно до вищевказаного висновку ОСОБА_1 з часткою 1/2 пропонується виділити наступні приміщення житлового будинку та господарську будівлю - убиральню: основна частина будинку літ. «А» площею 45,90 кв.м, вартістю 111316 грн., у складі приміщень: 1-2 - коридор площею 7,40 кв.м вартістю 18084 грн.; 1-3 - житлова кімната площею 13,30 кв.м вартістю 32503 грн.; 3-3 - житлова кімната площею 16,60 кв.м вартістю 40004 грн.; 3-4 - житлова кімната площею 8,60 кв.м вартістю 20725 грн.; прибудова літ, «а» площею 17,80 кв.м вартістю 40330 грн., у складі приміщень: 3-1 - веранда площею 8,50 кв.м вартістю 19259 грн.; 3-2 - кухня площею 9,30 кв.м вартістю 21071 грн.; прибудова літ. «а»: приміщення 1-1 - кухня площею 11,30 кв.м вартістю 26721 грн.; льох вартістю 10075 грн. Виділити співвласнику ОСОБА_1 відповідну частину горища (горищного приміщення), що знаходиться безпосередньо над запропонованими приміщеннями, господарська будівля вбиральня «В» вартістю 4166 грн.

Загальна вартість приміщень житлового будинку, у тому числі льоху та господарської будівлі - вбиральні, запропонованих до виділу співвласнику ОСОБА_1 з часткою 1/2 складає 192608 грн. що на 75738 грн. (192608 грн. - 116870 грн.) більше за її ідеальну частку, та становить 192 608 грн./233740 грн. = 82/100 або 41/50 частина будинку в цілому.

Співвласнику ОСОБА_2 з часткою 1/2 пропонувалося виділити наступні приміщення житлового будинку: у житловому будинку, в тому числі: прибудова літ. «А» площею 26,10 кв. м вартістю 294 27 грн., у складі приміщень: 2-2 - житлова кімната площею 15,40 кв.м вартістю 17363 грн.; 2-3 - житлова кімната площею 10,70 кв. м , вартістю 12064 грн.; прибудова літ. «а»: приміщення 2-1 - кухня площею 9,0 кв.м вартістю 11705 грн.

Загальна вартість приміщень житлового будинку, запропонованих до виділу співвласнику ОСОБА_2 з часткою 1/2 складає 41 132 грн. що на 75738 грн. (116870 грн. - 41132 грн.) менше за його ідеальну частку та становить 41132 грн./233740 грн. = 18/100 або 9/50 частин будинку в цілому.

Отже, відступивши від принципу поділу (виділу частки) спільного часткового майна пропорційно ідеальним часткам співвласників та значно збільшивши частку в спільній частковій власності ОСОБА_1 не стягнувши при цьому компенсацію на користь ОСОБА_2 за зменшення його частки при виділі в натурі, суд першої інстанції неправильно застосував наведені норми матеріального права, у зв'язку із чим судове рішення не можна вважати законним.

Аналогічна правова позиція викладена в абз. 2 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 pоку №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Як зазначено у висновку №ЕД -1-1-199/15 додаткового будівельно-технічного (оціночно-будівельного) та земельно-технічної експертного дослідження запропонований варіант поділу житлового будинку та вбиральні можливий виключно за умови проведення капітального ремонту приміщень квартири № 2. В існуючому технічний поділ квартири №2 неможливий.

Також експертом зазначено, що оскільки при запропонованому варіанті поділу житлового будинку до складу кожної з частин, запропонованих виділити кожному з із співвласників, у відповідності з вимогами нормативно-правових актів у галузі будівництва та для забезпечення можливості використання їх для проживання повинні входити: житлова кімната та підсобні приміщення (коридор, кухня, санвузол), тому необхідно виконати наступні роботи, пов'язані з переплануванням та переобладнанням житлового будинку на дві ізольовані квартири. А тому кожну з частин житлового будинку, запропоновану виділити одному та другому співвласникам при запропонованому варіанті поділу житлового будинку необхідно забезпечити індивідуальними системами водопостачання, каналізації, газопостачання, опалення та електропостачання (в тому числі окремими приладами обліку), з розробленням та узгодженням всіх проектів і отримання необхідних дозволів у відповідних інстанціях.

При цьому виконання ремонтно-будівельних робіт з перепланування та переобладнання житлового будинку із демонтуванням існуючих та влаштуванням нових стін (перегородок), закладання існуючих і виконання нових прорізів у конструкціях тощо, необхідно проводити із дотриманням вимог нормативно - правових актів у галузі будівництва, зокрема ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об'єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт».

Виходячи з положень ст. ст.183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» із подальшими змінами виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він проводиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету ради (ст.152 ЖК України).

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не дав оцінку тим обставинам, що: позивачем не надано доказів дотримання умови про те, що запропонований позивачем варіант поділу житлового будинку є можливим лише у випадку проведення капітального ремонту приміщень квартири № 2; відсутності у позивача висновків органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції тощо про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; даних про дозвіл на перобладнання і перепланування житлового будинку; даних про вартість робіт, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.

Крім того, звертаючись з даним позовом до суду та заявляючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на відокремлену частини житлового будинку - приміщення квартир №№ 1 та 3, а за відповідачем право власності частину житлового будинку - приміщення квартири №2, позивач фактично просила змінити розмір часток нерухомого майна, яке належить сторонам з 1/2 частини кожному на визнання за нею право власності на 41/50 (або 82/100) частину будинковолодіння, а за відповідачем на 9/50 (або 18/100), тобто припинивши його право власності на 16/50 (32/100) частин будинку, при цьому позивачем не було додержано умов щодо попереднього внесення нею вартості цієї частки на депозитний рахунок суду та згоди відповідача на виплату йому компенсації.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач позовні вимоги щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, яка б відповідала її 1/2 частині будинку не заявляла та відповідно не вирішувала питання перед експертами щодо технічної можливості поділити в натурі житловий будинок та вбиральню відповідно до розміру їх часток (по 1/2 частині кожному).

Таким чином, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог щодо поділу в натурі житлового будинку з господарськими спорудами з припиненням права спільної часткової власності та з визнанням за позивачем права власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські будівлі та споруди у фактичному розмірі 41/50 (або 82/100) не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині виділення в натурі 1/2 частини земельної ділянки суд першої інстанції виходив з того, що жоден з сімнадцяти варіантів поділу земельної ділянки, який запропонований експертом позивача не влаштовує.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач також просила виділити їй в натурі 1/2 частину земельної ділянки відповідно до ст.ст. 86, 89 ЗК України, на якій відповідно, розміщена відокремлена частина житлового будинку, що передається позивачу в результаті його поділу в натурі.

При цьому як було зазначено позивачем в суді першої інстанції та підтверджено представником позивача в судовому засіданні апеляційного суду правовстановлюючі документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 відсутні, приватизація не здійснювалася, плани (схеми) встановлення меж, або кадастровий план з координатами поворотніх точок меж, на земельну ділянку, що підлягає дослідженню, відсутні.

Разом з тим, нормами ст.125 ЗК України визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції не дав оцінку відсутності в матеріалах справи правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, в тому числі документів про відведення в натурі та установлення меж земельної ділянки та її площі, кадастрового номеру, а також тому, що експертом у висновку експертизи зазначено, що визначення варіантів порядку користування земельною ділянкою було проведено виходячи з фактичної площі, яка визначена в результаті обмірів. При цьому, згідно з ст.158 ЗК України питання щодо меж земельної ділянки, що перебувають у власності і користуванні громадян не відноситься до компетенції суду, а вирішуються органами місцевого самоврядування.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виділу в натурі по 1/2 частині земельної ділянки підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що резолютивна частина рішення взагалі не відповідає змісту позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та виділ в натурі земельної ділянкивідмовити.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді