Справа № 490/9817/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г.В.

при секретарі - Голубашенко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району м,Миколаєва, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Миколаївської міської ради про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою нежитлових будівель та споруд по АДРЕСА_1.

У судове засідання позивачка не з'явилась, направила до суду свого представника, який представив суду заяву та вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, представив заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позову не надав.

Представник третьої особи до суду не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду справа розглянута за відсутністю сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення виконкому Матвіївської сільської ради від 15.06.1972 року ОСОБА_2 була надана земельна ділянка площею 0,15 га з присадибною ділянкою по АДРЕСА_1 під будівництво.

Рішенням №245 виконкому Новоодеської районної ради депутатів трудящих від 30.06.1972 року ОСОБА_2 надано дозвіл на індивідуальне будівництво за вищевказаною адресою, строк діє якого з 1972 по 1973 рр..

Як зазаначає в позові позивачка, у 1973 року будівництво житлового будинку було завершено, будинок було прийнято в експлуатацію відповідним рішенням Матвіївської селищної ради, однак вказане рішення в КП ММБТІ зареєстровано не було. Після введення будинку в експлуатацію вона разом з чоловіком була прописана за вищевказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер та після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищевказаного будинку. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за спадкодавцем не зареєстроване.

Крім ОСОБА_1 спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 є його діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Згідно довідки Виконкому Матвіївської поселкової Ради народних депутатів за ОСОБА_2 значиться домоволодіння та прилегла земельна ділянка площею 1500 кв.м. по АДРЕСА_1

Як вбачається із відповіді КП ММБТІ, право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

При цьому в матеріалах інвентарної справи міститься довідка виконкому Матвіївської поселкової Ради народних депутатів, з якої вбачається, що згідно погосподарських книг ради кн.13 стор.25 о/р.№1188 за ОСОБА_2 зареєстроване домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності на спадщину судовому розглядові не підлягають. З такою вимогою особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, тобто винесення нотаріусом в установленому порядку мотивованої постанови, яка може бути оскаржена до суду.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, 11.04.2014 року державний нотаріус Першої Миколаївської нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому порушене право позивачки може бути поновлено лише у судовому порядку.

При цьому суд враховує, що на момент введення будинку в експлуатацію питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1973 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

За такого суд вважає, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня.

Тому вимоги позивачки про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою нежитлових будівель та споруд по АДРЕСА_1 обгрунтовані та підлягають задоволенню.

У відповідності зі ст.88 ЦПК України, на підставі п.3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", суд дійшов висноку, що судовий збір в розмірі 1227,38 грн., сплачений по квітанції №9434.339.1 від 16.04.2014 року в А-Банк в розмірі 1840,92 грн., підлягає поверненню ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою нежитлових будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Судовий збір в розмірі 1227,38 грн., сплачений по квітанції №9434.339.1 від 16.04.2014 року в А-Банк в розмірі - повернути ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

СУДДЯ Г.В.ПОДЗІГУН