АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/714/15 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

встановила:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 19.09.2012 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення по цивільній справі № 2018/2-1358/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа - ВГІРВО Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, 3-тя особа - КП «ХМБТІ», 3-тя особа - ПН ХМНО ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною. Рішенням в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, судом застосовано двосторонню реституцію, на виконання якої вирішено стягнути з них на користь ОСОБА_1 отримані від нього за продаж будинку кошти в сумі 250000 грн. Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідачі ігнорують обов'язковість виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2012 року, добровільно не повернули отримані від нього кошти в сумі 250000 грн., перешкоджають виконанню рішення в цій частині.

При цьому, право власності відповідачі собі повернули, зареєстрували і використовують його для проживання на власний розсуд.

Позивач вважає, що відповідачі по справі зберігають у себе належні йому до сплати гроші у сумі 250000 грн. за відсутності для цього жодних правових підстав.

Сума процентів, за розрахунком позивача на підставі ст. 1048 ЦК України, згідно облікової ставки НБУ за користування вищевказаними коштами з 19.02.2009 року по 07.07.2014 року складає 112395 грн. 55 коп.

Загальний розмір інфляційного збільшення, за розрахунком позивача, за період грудня місяця 2012 року по травень 2014 року за користування вищевказаною сумою /250000 грн./ складає 27000 грн.

Сума належних до стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої сплати на користь позивача суми безпідставно набутих і збережених коштів в період з 09.11.2012 року по 07.07.2014 року складає 12431 грн., а загальна сума складає 151827,06 грн. /112395,55 грн. + 27000 грн. + 12431,51 грн. = 151827,06 грн./

Просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на його користь проценти за користування безпідставно набутими та збереженими коштами в сумі 112395,55 грн., інфляційне збільшення в сумі 27000 грн., три проценти річних в сумі 12431,51 грн., а всього - 151827,06 грн. та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду і дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів процентів за користування безпідставно набутими коштами, інфляційного збільшення та трьох відсотків річних.

Суд першої інстанції помилково вважав, що з моменту ухвалення рішення від 19 вересня 2012 року правовідносини сторін перейшли до сфери виконавчого провадження, не врахував, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 19.02.2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 продали ОСОБА_1, житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 / а. с. 8/.

19.09.2012 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення по цивільній справі № 2018/2-1358/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа - ВГІРВО Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, 3-тя особа - КП «ХМБТІ», 3-тя особа - ПН ХМНО ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною. Із рішенням про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, судом застосовано двосторонню реституцію, на виконання якої вирішено стягнути з них на користь ОСОБА_1 отримані від нього за продаж будинку кошти в сумі 250000 грн. Вказане рішення набрало законної сили / а. с. 9, 13, 16/.

За вищевказаним рішенням було відкрито виконавче провадження.

На цей час відповідачі гроші у сумі 250000 грн. позивачу не повернули.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення Київським районним судом м. Харкова рішення від 19 вересня 2012 року та набрання ним законної сили правовідносини сторін перейшли у сферу виконавчого провадження і підстави для відповідальності відповідачів за порушення грошового зобов'язання відсутні, а вимоги норм ст. ст. 536 та 1214 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки між позивачем та відповідачами немає грошових зобов'язань, а є лише рішення суду, що підлягає примусовому виконанню.

Колегія суддів з такими висновками рішення суду не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Оскільки рішенням Київським районним судом м. Харкова рішення від 19 вересня 2012 року був визнаний недійсним укладений між позивачем та відповідачами договір купівлі-продажу житлового будинку, судом на підставі ст. 216 ЦК України було вирішено привести сторін у первісний і стягнути з відповідачів сплачені їм позивачем кошти в розмір 250 000 грн.

Таким чином, у відповідачів виникло грошове зобов'язання перед позивачем в розмірі 250 000 грн. на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, яке вони не виконують.

Висновок суду першої інстанції, що між сторонами відсутні грошові зобов'язання є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із нормою ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та застосування у зв'язку з цим двосторонньої реституції з невідворотністю породжує факт безпідставного користування продавцями грошовими коштами покупця як на протязі існування недійсного зобов'язання, так і після нього, аж до моменту повернення сплачених покупцем коштів в повному обсязі.

Оскільки укладений позивачем із відповідачами договір купівлі-продажу будинку від 19 лютого 2009 року визнаний судом недійсним з моменту його вчинення, відповідачі безпідставно володіють сплаченими їм позивачем грошовими коштами в розмірі 250 000 грн. на протязі майже 5 років і не повертають їх.

Відповідно до норми ч. 2 ст. 1214 цієї Глави ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відтак, право позивача на нарахування та отримання процентів за користування чужими грошовими коштами передбачено законом.

Однак, розмір процентів за користування коштами, отриманими на виконання правочину, визнаного згодом судом недійсним, законом не встановлений.

Тому, у даному випадку слід застосовувати аналогію закону щодо розміру стягнення з відповідачів процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України, оскільки статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами.

Скасовуючи Постанову Вищого господарського суду України від 01 листопада 2005 року, Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 січня 2006 року у справі № 14/130 також зазначив, що обґрунтованим і законним є нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі, визначеному положеннями ст. 1048 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини і розмір процентів спеціальним законом не визначений.

Згідно з вимогами ст. 1048 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Сума процентів, за розрахунком позивача на підставі ст. 1048 ЦК України, згідно облікової ставки НБУ за користування вищевказаними коштами з 19.02.2009 року по 07.07.2014 року складає 112395 грн. 55 коп.

Суд першої інстанції також не врахував висновків Постанови Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року у справі № 3-73 гс 11, де вказано, що стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки відповідачі не виконали рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2012 року і не повернули позивачу отримані від нього 250 000 грн., на час звернення до суду з позовом вони зобов'язані понести відповідальність за таке порушення зобов'язань у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційного збільшення цього боргу за період з 09 листопада 2012 року по 07 липня 2014 року.

Загальний розмір інфляційного збільшення, за розрахунком позивача, за період грудня місяця 2012 року по травень 2014 року за користування вищевказаною сумою /250000 грн./ складає 27000 грн.

Сума належних до стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої сплати на користь позивача суми безпідставно набутих і збережених коштів в період з 09.11.2012 року по 07.07.2014 року складає 12431 грн., а загальна сума складає 151827,06 грн. /112395,55 грн. + 27000 грн. + 12431,51 грн. = 151827,06 грн./.

Розглянувши справу, суд першої інстанції на зазначені вище вимоги матеріального права уваги не звернув і дійшов помилково висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів процентів за користування безпідставно набутими коштами, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних.

При цьому, суд першої інстанції помилково також вважав, що з моменту ухвалення рішення від 19 вересня 2012 року правовідносини сторін перейшли до сфери виконавчого провадження, оскільки не врахував, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Таким чином, наявність рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2012 року та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання не припиняє грошових зобов'язань відповідачів, а наявність судових актів про стягнення з них вартості проданого будинку не припиняє їхніх грошових зобов'язань на підставі рішення суду та не виключає їхню відповідальності за порушення строків розрахунків на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 проценти за користування безпідставно набутими та збереженими коштами в сумі 112 395,55 грн. інфляційне збільшення в сумі 27 000 грн., три проценти річних в сумі 12 431,51 грн., а всього - 151 827 грн. 06 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 2292,60 грн. - по 764,20 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -