Номер провадження: 22-ц/785/5128/15
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків,

встановила:

16.02.2015 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків (а.с.1-5).

Так, позивач просив суд:

- стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 323 165,97 грн. - матеріальної шкоди;

- стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 55 000 грн. - моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що 14.05.2008 року між ним та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Шаф І.Л. було укладено Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті терміном на один рік із автоматичним продовженням цього строку. В дату укладення цього договору позивачем внесено в касу відповідача 10 000 дол. США. 13.08.2012 року з метою збільшення суми вкладу до 24 016 дол. США, ОСОБА_3 було укладено з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Шаф І.Л. Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті на строк з 16.08.2012 року по 21.08.2013 року з умовою його продовження на 90 днів по згоді сторін. Під час дії договору позивачем отримувались від відповідача відповідні річні та 15.10.2013 року було повернуто з депозитного рахунку 4 000 дол. США шляхом перерахування на відкриту банківську картку.

23.12.2013 року та 27.05.2014 року ОСОБА_3 звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та кредит» з заявами про видачу грошових коштів та процентів, визначених умовами договору, на що 27.01.2014 року та 06.06.2014 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи.

11.03.2015 року відповідачем - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_3, згідно з яким він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач посилається на те, що договір від 13.08.2012 року № 5539/370 ОСОБА_3 укладав не з банком і його кошти в розмірі 24 016 дол. США до банку не надходили. Сам договір виник в наслідок злочинних дій службових осіб банку та по цьому факту СУ ГУМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження по факту вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.191 КК України. Отже, вказаний договір є нікчемний та не породжує у банку ніяких зобов'язань перед позивачем (а.с.39-40).

22.04.2015 року в судовому засіданні позивачем - ОСОБА_3, було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою збільшено розмір матеріальної шкоди з 323 165,97 грн. до 445 835,44 грн. у зв'язку зі зростанням курсу гривні до долару США станом на дату судового розгляду по відношенню до курсу станом на дату подання до суду позовної заяви (а.с.88).

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_5, підтримали заявлені (уточнені) позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Нестеренко Д.Г., викладені у запереченні доводи та вимоги підтримав та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Рішенням суду позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 445 835 (чотириста сорок п'ять тисяч вісімсот тридцять п'ять) гривень 44 (сорок чотири) копійки та моральну шкоду в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Також було стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо задоволення позову, вказав, що з травня 2008 року ОСОБА_3 знаходився у договірних відносинах з відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Так, 14.05.2008 року між ОСОБА_3 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Шаф І.Л. було укладено Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті терміном на один рік із автоматичним продовженням цього строку. В дату укладення цього договору ОСОБА_3 внесено в касу банку 10 000 дол. США, що підтверджується відповідною заявою на видачу готівки № 1 від 14.05.2008 року (а.с.10).

13.08.2012 року з метою збільшення суми вкладу до 24 016 дол. США ОСОБА_3 було укладено з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Шаф І.Л. Договір № 5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті на строк з 16.08.2012 року по 21.08.2013 року з умовою його продовження на 90 днів по згоді сторін (а.с.6-7).

Під час дії договору № 5539/370 від 13.08.2012 року позивачем отримувались від відповідача проценти за ставкою 10 % річних (останні - 25.11.2013 року в розмірі 466 дол. США) та 15.10.2013 року було повернуто з депозитного рахунку 4 000 дол. США шляхом перерахування на відкриту банківську картку.

Дані обставини підтверджуються випискою по рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_1 за період з 01.01.2013 року по 28.01.2015 року та відповідними чеками на видачу готівки і стан рахунку (а.с.8-9, 18, 73-74, 91-93).

23.12.2013 року та 27.05.2014 року ОСОБА_3 звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та кредит» з заявами про видачу грошових коштів (20 014 дол. США) та процентів, визначених умовами договору № 1-1/100232 від 13.08.2012 року, на що 27.01.2014 року та 06.06.2014 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи (а.с.21-22).

Суд першої інстанції задовольняючи позов також вважав, що відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку (ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 ЦК України, п.2.1 Положення).

Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, на думку суду, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року по справі № 6-17цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважав, що письмова форма договору, укладеного між банком і ОСОБА_3 була дотримана, а внесення та наявність коштів на рахунку та їх часткове повернення підтверджується відповідними чеками на видачу готівки і стан рахунку, а також випискою по рахунку.

Судом був оглянутий представлений позивачем оригінал договору від 13.08.2012 року № 5539/370, укладений між сторонами, з відповідними підписами, з печаткою банку. Копія зазначеного договору знаходиться в матеріалах справи на а.с.6-7.

Суд не прийняв до уваги твердження представника банку, що відсутність у банку належного екземпляру договору є підставою для визнання недодержання письмової форми договору, оскільки ці твердження спростовуються наявністю екземпляру договору у позивача. При цьому, на думку суду, не збереження банком свого екземпляру договору, при його наявності у другої сторони та за зазначених обставин не може бути доказом для підтвердження недодержання письмової форми.

Суд не взяв до уваги також посилання представника банку на те, що кошти від позивача за зазначеним договором не надходили, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальним працівникам банку, тим більше, що проведення по касі та по обліку отриманих коштів не могло залежати від волі вкладника. Крім цього, за умовами договору, банк брав на себе зобов'язання зарахувати отримані кошти на рахунок.

З листа слідчого управління ГУМВС України в Одеської області № 4/2770 від 10.03.2015 року, направленого на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, вбачається, що слідством встановлено факт кримінального правопорушення відносно ОСОБА_3, скоєний начальником відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Шаф І.Л., ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43-44).

Так, 28.03.2014 року складено повідомлення про підозру Шаф І.Л., яке полягає в тому, що 13.08.2012 року, працюючи начальником відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», на підставі наказу № 12-ЛС від 15.03.2002 року, будучи наділеною оранізаційно-розпорядчими функціями, діючи від імені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, знаходячись в приміщенні кабінету начальника, розташованому на першому поверсі відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за адресою: вул. Кірова,23, м. Білгород-Дністровський Одеської області, підписала з гр. ОСОБА_3 договір № 5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», датований 13.08.2012 року на загальну суму 24 016 доларів США, який навмисно з метою заволодіння коштами гр. ОСОБА_3 в електронній автоматизованій банківській системі (АБС) SR-Bank не зареєструвала, кошти, одержані від гр. ОСОБА_3 через касу відділення в електронній системі банку не оприбуткувала, квитанції про отримання коштів ОСОБА_3 не видала. 15.10.2013 року ОСОБА_3 одержав від Шаф І.Л. частину коштів в сумі 4 002 дол. США. Таким чином, Шаф І.Л. заподіяла шкоду гр. ОСОБА_3 у великих розмірах на загальну суму 20 014 дол. США. На підставі викладеного Шаф І.Л. підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, вчинені повторно, в великих розмірах.

Відповідно до висновку № 483/02 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003948, складеного 11.04.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підписи від імені Шаф І.Л. у договорі №5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 13.08.2012 року виконані самою Шаф І.Л. (а.с.45-53).

Згідно із висновком № 521/02 судово-технічної експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003948, складеного 24.03.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відтиски печаток ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розташовані у договорі № 5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 13.08.2012 року нанесені печатками ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», вільні зразки відтисків яких надані для порівняння (а.с.59-65).

При вищевказаних обставинах, пов'язаних із злочинними діями начальника відділення Шаф І.Л., яка підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, суд візначив, що твердження представника відповідача про нікчемність договору від 13.08.2012 року та його фальшивість є безпідставними і необґрунтованими, це лише припущення представника банку.

Також суд вказав, що не може бути прийнятий судом до уваги в якості доказу про не надходження грошей від ОСОБА_3, наданий відповідачем протокол № 5 від 25.12.2013 року та протокол № 1 від 06.03.2015 року засідання інвентаризаційної комісії з питань інвентаризації депозитних договорів і додаткових угод, з урахуванням вищевикладених обставин по справі, пов'язаних саме з порушенням кримінальної справи відносно Шаф І.Л.

Крім того, в заяві про вчинення злочину від 23.01.2014 року, адресованої Начальнику УДСБЕЗ Головного управління МВС України в Одеській області, філією «Одеське РУ» ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було зазначено, що договір від 13.08.2012 року скріплений печаткою Відділення № 9 та підписаний від імені АТ «Банк «Фінанси та Кредит» начальником Відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» Шаф І.Л., яка працювала на посаді начальника Відділення № 9 з 18.03.2012 року (наказ № 12-ЛС від 15.03.2012 року) по 06.08.2013 року (наказ № 135-ОС від 06.08.2013 року), а з 06.08.2013 року на посаді керівника з організації роботи Відділення № 9.

Отже, на думку суду, підписуючи спірний договір, Шаф І.Л. діяла саме від імені відповідача та отримувала кошти від позивача саме як дієвий орган банку.

У свою чергу, намір ОСОБА_3 був спрямований на створення фінансових правовідносин саме з банком, а не з фізичною особою, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору.

Суд першої інстанції зазначив, що між сторонами, ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», виникли відносини у зв'язку зі спричиненням шкоди працівником при виконанні ним своїх службових обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що неправомірними діями Шаф І.Л. у якості працівника банку та під час виконання нею своїх службових обов'язків дійсно завдано шкоди ОСОБА_3, вона, на думку суду, підлягає відшкодуванню банком як роботодавцем на підставі ст.1172 Цивільного кодексу України.

До вказаного висновку суд дійшов на підставі наявних у матеріалах справи доказів після надання їм оцінки у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням.

Відсутність можливого вироку відносно Шаф І.Л. не є перешкодою для ухвалення даного рішення, оскільки передбачений законодавцем у ст.1172 Цивільного кодексу України обов'язок роботодавця відшкодувати спричинену його працівником шкоду є безумовним. У зв'язку з цим відсутність вироку відносно такого працівника не звільняє банк, як роботодавця, від даного обов'язку. Факт неправомірності дій начальника відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Шаф І.Л. доведений та визнаний самим банком.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про обов'язок ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відшкодувати ОСОБА_3 матеріальні збитки в розмірі 20 014 дол. США, що з урахуванням курсу іноземної та національної валюти на день вирішення спору складає 445 835,44 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року, яка, як було вище зазначено, відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою.

Крім того, ОСОБА_3 просив суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в сумі 55 000 грн.

Як зазначав позивач, на протязі тривалого часу, що підтверджується матеріалами справи, відповідач позбавляє його об'єктивної інформації щодо стану рахунків та вкладу, нарахованих процентів, а також можливості належним чином розпоряджатися власними грошовими коштами. З огляду на протиправні дії працівників банку, за твердженням позивача, він, як пенсіонер та людина похилого віку, відчуває себе ошуканим, внаслідок чого страждає та переживає. Даними обставинами, крім іншого, порушено звичний уклад життя позивача, та його плани, погіршився стан здоров'я.

Отже, ОСОБА_3 зазнав незручності та інші негативні наслідки, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача.

Між тим, суд вважав, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 55 000 грн. до 5 000 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 55 000 грн. та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_3, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати стягнув з відповідача на користь держави.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, вважає їх не обґрунтованими та такими, що не основані на нормах матеріального права.

Так, відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положеннястатті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки.

Суд першої інстанції вирішив справу за відсудності належних та допустимих доказів, які б підтверджували правову позицію позивача та обґрунтованість його вимог.

Так, в матеріалах справи відсутній сам договір банківського вкладу № 1-1/100232 від 14.05.2008р., наявна тільки ніким не завірена копія заяви на видачу готівки від 14.05.2008р. де зазначено, що кошти прийняті на депозитний рахунок зг. дог. 1-1/100232 від 14.05.2008р. (а.с.10), також наявна копія договору № 5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 13.08.2012 року (а.с.6), однак при цьому відсутні докази видачі Банком ощадною книжки або іншого документу, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку, відсутні також будь які чеки чи інші платіжні документи про отримання Банком коштів.

Посилання позивача та суду першої інстанції на те, що під час дії договору № 5539/370 від 13.08.2012 року позивачем отримувались від відповідача проценти за ставкою 10 % річних (останні - 25.11.2013 року в розмірі 466 дол. США) та 15.10.2013 року було повернуто з депозитного рахунку 4 000 дол. США шляхом перерахування на відкриту банківську картку. Дані обставини підтверджуються випискою по рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_1 за період з 01.01.2013 року по 28.01.2015 року та відповідними чеками на видачу готівки і стан рахунку (а.с.8-9, 18, 73-74, 91-93), не можуть бути прийняті до уваги як доказ, тому що по перше відсутні дані про отримання Банком за цим договором будь-яких коштів від позивача, по друге, відсутні дані про те, що ОСОБА_3 отримував ці кошти саме як проценти за договором № 5539/370 від 13.08.2012 року, а не будь-які інші кошти, так як навіть якщо взяти до уваги саме цей договір, то відносно до його умов, позивач мав зарахувати свої кошти на депозитний рахунок НОМЕР_2, а отримував він кошти з інших рахунків - НОМЕР_3 та НОМЕР_4, на що суд не звернув своєї уваги.

За таких обставин, висновок суду про те, що вказані вище докази є підтвердженням укладення договору банківського вкладу, не ґрунтується на вимогах матеріального закону.

Саме така правова позиція висловлена в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2011 року та в постанові Верховного суду України від 29 січня 2014р. №6-149 цс 13.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, суд першої інстанції зазначені вище положення норм матеріального закону не врахував і, дійшов помилкового висновку про те, що договір банківського вкладу між сторонами був укладений в письмовій формі з дотриманням вимог, установлених законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, а факт отримання заяви про видачу готівки та нібито отримання процентів засвідчує укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошової суми.

Поза увагою суду залишилась і та обставина, що під час розгляду справи позивач вважав, що незаконними діями працівників банку, які привласнили належні їй грошові кошти, йому завдано збитків.

Суд не визначився із характером спірних правовідносин та відповідною нормою матеріального права, яка їх регулює, і, дійшовши висновку про укладення сторонами договору банківського вкладу, помилково вважав, що на користь позивача підлягають стягненню завдані збитки в розмірі банківського вкладу, посилаючись одночасно на положення статей 1058-1060 ЦК України й положення статті 1172 ЦК України.

Відповідно до частини другоїстатті 11 ЦК Україниоднією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в нормахстатті 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкода заподіяна працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина першастатті 1172 ЦК України).

Аналіз положень статей 1166 та 1172 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтею 1172 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань, зокрема статей 1058-1060 ЦК України.

Що стосується відшкодування з Банку на користь позивача нанесеної моральної шкоди, то ці вимоги також не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розглянувши справу, колегія суддів не вбачає жодного належного та допустимого доказу завдання моральна шкода позивачу неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю Банка, та вини Банка в її завданні.

Більш того, позивач звернувся до суду з позовом на підставі Закону України «Про захист прав споживачів»

Однак, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується лише у разі, якщо така шкода заподіяна продукцією, яка є небезпечною для життя і здоров'я людей.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки не передбачена договором або законом.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков