Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 10 червня 2015 року м. Київв Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Горелкіної Н.А., суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов'язаних з навчанням, за касаційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року, в с т а н о в и л а: У липні 2014 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС) звернувся до суду з даним позовом, зазначивши на його обґрунтування, що наказом Національного університету внутрішніх справ від 26 липня 2005 року № 241 о/с ОСОБА_1 зараховано до складу курсантів ХНУВС. 22 травня 2009 між ХНУВС, Головним управлінням міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Після закінчення навчального закладу на підставі наказу від 27 червня 2009 № 252о/с відповідача було відраховано зі складу курсантів університету та відкомандировано для подальшого проходження служби до ГУМВС України в м. Києві. Наказом ГУМВС України в м. Києві від 11 березня 2011 № 131о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за пп. «ж» п. 64 (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Посилаючись на те, що умовами договору та ч. 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_242/ed_2014_12_28/pravo1/T056500.html?pravo=1> встановлено обов'язок осіб, які звільняються з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі за власним бажанням, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з їх утриманням у навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України та згідно із затвердженим розрахунком, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 25 124 гривні 70 копійок.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ХНУВС просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що на час зарахування відповідача до вищого навчального закладу, останній був неповнолітнім, згода батьків на укладення договору зобов'язального характеру не надавалась, на час вступу до навчання діяв Порядок підготовки фахівців у вищому навчальному закладі за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 серпня 1999 року № 660 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_14/pravo1/REG4209.html?pravo=1> (далі - Порядок), відповідно до якого на ректорів вищих навчальних закладів покладався обов'язок щодо укладення угоди на підготовку фахівця, а оскільки такої угоди укладено не було, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що наказом ГУМВС України в м. Києві від 11 березня 2011 № 131о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за пп. «ж» п. 64 (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про міліцію» особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих начальних закладах Міністерства внутрішніх справ, відповідно до якого витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України <http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/435-15/paran2>.

Відповідно до п. 2.3.6 договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, укладеного 22 травня 2009 року між ХНУВС, Головним управлінням МВС України в м. Києві та ОСОБА_1, у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановлення трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим рахунком. Згідно з п. 3.2 вказаного договору підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. Крім того, відповідно до п. 2.3 Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління Державної охорони України та Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534, період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу вищого навчального закладу. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував, не встановив фактичних обставин, пов'язаних з виплатою витрат на навчання, не з'ясував, який нормативний акт підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, пославшись на ч. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2004_07_12/pravo1/KP960992.html?pravo=1> (в редакції, чинній на час зарахування ОСОБА_1 на навчання до вищого навчального закладу), суд першої інстанції не звернув уваги, що затверджений цією постановою порядок поширюється на осіб, які вступають до вищих навчальних закладів у 1996/1997 році.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ задовольнити частково. Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік