22-ц/775/345/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Іванченко А.М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцева Є.Є.

суддів - Песоцької Л.І., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Сергєєвій Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення заборгованої індексації заробітної плати за період з 01.03.2003 року по 11.11.2005 року та компенсації цієї суми у зв'язку із порушенням строку іі виплати. В обгрунтування позову зазначив, що з 02.08.1999 року по 11.11.2005 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час його роботи на підприємстві при виплаті заробітної плати не проводилася індексація, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства провести та виплатити йому індексацію заробітної плати. Просив стягнути на його користь індексацію заробітної плати з урахуванням компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01 березня 2003 року по 11.11.2005 рік.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги в заяві, зазначив, що у березні 2014 року відповідач частково сплатив заборгованість з індексації, компенсації, яку не виплатив позивачу при звільненні, та просив стягнути з відповідача середній заробіток за затримку проведення розрахунку при звільненні з 12.11.2005р. по 01.03.2014 р.. Позовні вимоги про стягнення заборгованої індексації заробітної плати за його клопотанням судом залишені без розгляду.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку задоволені частково, а саме стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати в розмірі 2500 грн. з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Стягнуто на користь держави судовий збір з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в розмірі 243,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через представника, про що свідчить запис про реєстрацію телефонограми №1363 в журналі телефонограм апеляційного суду, до суду не явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не направляв, тому колегія суддів у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України розглянула справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача ПАТ «ММК ім.Ілліча» - Новгородської В.В., яка просила залишити рішення без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча» з 02.08.1999 року. Зі справи вбачається, що він звільнився 11.11.2005 року, що підтверджується трудовою книжкою позивача. (а.с.5). В позовній заяві ОСОБА_2 зазначав такий же період праці в ПАТ «ММК ім.Ілліча».

Однак судом першої інстанції помилково зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з підприємством-відповідачем по 01.02.2011 року.

Тому, вирішуючи позов, суд виходив з того, що оскільки відповідачем фактично визнав борг по сумі індексації заробітної плати з компенсацією, яка була б нарахована за період з березня 2003 року по липень 2006 рік (включно) та складала 198,55 грн, але не була своєчасно виплачена, то позивачу підлягає компенсації сума середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку за період з 02.02.2011 року, як помилково встановив суд, по 01.03.2014 року, як просив позивач. Відповідно, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням 773 робочих дня за період з 02.02.2011 рік по 01.03.2014 рік, розміру середньоденного заробітку позивача в сумі 49,68 грн, ОСОБА_2 підлягала б виплаті заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні в сумі 38 402,64 грн. ( 773 дні х 49,68 грн).

Разом з тим, суд першої інстанції прийняв до уваги вимоги.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» і частково задовольнив вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 2500 грн..

Судом першої інстанції також встановлено, що на час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з затримкою її виплати в сумі 198,55 грн., нарахованих за період з березня 2003 року по день звільнення.

Як пояснила колегії суддів представник відповідача, вказану суму позивачеві підприємство перерахувало 25.02.2014 року на підставі його заяви, що підтверджується відомістю на виплату грошей від цієї дати.

Вирішуючи даний спір, у відповідності до положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України і наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості, невиконання вимог позивача роботодавцем до його звернення з відповідною заявою, суд першої інстанції частково стягнув середній заробіток за час затримки у фактичному розрахунку при звільненні, виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності суми відшкодованої відповідачем заборгованості щодо індексації і компенсації.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно з матеріалами справи позивач звільнений з роботи 11.11.2005 р.. Однак представником відповідача колегії суддів надано рапорт про неявки працівників, з якого слідує, що ОСОБА_2 не працював у день звільнення.

На час звільнення позивача повний розрахунок з ним проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації та компенсації за період з березня 2003 року в розмірі 198,55 грн..

Наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати своєчасно позивачу індексації заробітної плати сторонами не оспорюється.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Зі справи вбачається, що з вимогами про виплату заборгованості ОСОБА_2 звернувся тільки 16.12.2013 року.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегією суддів встановлено, що позивач був звільнений 11 листопада 2005 року, цей день не був для нього останнім робочим днем. Враховуючи, що ОСОБА_2 пред'явив такі претензії підприємству тільки 16.12.2013 року, відповідач мав з позивачем провести розрахунок не пізніше 17.12.2013 року, але не виконав вимоги закону в цій частині і повністю виплатив заборгованість тільки 25.02.2014 року. Таким чином, позивачу б припадав виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.12.2013 року по 25.02.2014 року.

Згідно зі справою розмір середньоденного заробітку позивача складає 49,68 грн. (а.с.29). Даний розрахунок сторонами не оспорюється.

Таким чином, враховуючи розмір середньоденного заробітку позивача, йому до сплати за період з 17.12.2013 року по 25.02.2014 року в будь-якому разі припадала б сума менше, ніж сума відшкодування середнього заробітку, визначена судом першої інстанції. Однак, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, у зв'язку з відсутністю скарги відповідача, колегія суддів не враховує такі обставини.

Тому колегія суддів не погоджується з розрахунком позивача суми середнього заробітку за період затримки фактичного розрахунку, наведеного в апеляційній скарзі, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Отже, зі справи вбачається, що тільки у грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом і просив стягнути з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на його користь з підприємства суму заборгованої індексації заробітку за період з 01.03.2003 року по 11.11.2005 року з відповідною компенсацією, і під час розгляду справи доповнив позовні вимоги вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заборгованої індексації за період з 12.11.2005 рік по 01.03.2014 рік.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивач первісно звернувся до суду з вимогами про стягнення з підприємства заборгованість по індексації і компенсації заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 11 листопада 2005 року, і просив залишити їх без розгляду лише під час розгляду справи, після того, як доповнив позов вимогами про відшкодування середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні. Таким чином, при звернення до суду з даним позовом, між сторонами існував спір щодо періоду, за який утворилася сума заборгованої суми індексації, а, відповідно, й суми заборгованості.

Отже, оскільки суд частково задовольнив вимоги позивача про відшкодування середнього заробітку за час затримки фактичного остаточного розрахунку по заробітній платі, то колегія суддів вважає, що хоча суд першої інстанції і помилково визначив період, за який підлягав би виплаті середній заробіток, однак правильно прийняв до уваги, що частка суми середнього заробітку, яку він визначив до виплати позивачу, відповідає іншим вимогам співмірності: виходячи з частки основної спірної суми по індексації, на яку позивач мав право і у зв'язку з невиплатою якої виник даний спір; тривалості часу, протягом якого за отриманням недоплаченої суми не звертався позивач, що фактично і визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого він вимагав.

Тому колегія суддів вважає, що такий розрахунок суду не впливає на правильність рішення, і не є підставою для його зміни.

Наведене дає підстави колегії суддів вважати оскаржуване рішення таким, що грунтується на принципі співмірності із стягнутими раніше сумами заборгованості індексації, що відповідає положенням п.20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 і узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11, 16.01.2012р. № 6-54цс11.

Доводи апеляційної скарги позивача про незаконність рішення у зв'язку із нез'ясуванням обставин справи, що привело до невірного, на думку апелянта, висновку суду, не можуть вплинути на правильність рішення суду, оскільки спростовані саме обставинами справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, і дійшов обґрунтованого висновку про частковість задоволення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом незаконно частково задоволені позовні вимоги, а саме застосований принцип співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спростовуються змістом оскаржуваного рішення, яке ухвалено у відповідності до положень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

З урахуванням зазначеного апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2014 року, підлягає відхиленню, а рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді