Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Черненко В.А.,

Нагорняка В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Новоодеського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Денис Вадимович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання.

Позивачка посилалась на те, що їй на праві власності належав житловий будинок по АДРЕСА_1. 21 грудня 2009 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу вказаного будинку. Зазначала, що цей правочин було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є людиною похилого віку, потребує постійного догляду, а тому вимушена була здійснити відчуження свого будинку з метою отримання догляду за нею. Посилаючись на вказані обставини та положення ст. ст. 233, 235 ЦК України, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року та встановити, що вказаний договір є договором довічного утримання.

Надалі ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, а саме підстави позову, і, посилаючись на те, що її волевиявлення було направлене на укладення договору довічного утримання, просила визнати договір купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року недійсним внаслідок його удаваності та встановити, що укладений між сторонами договір про передачу права власності на будинок є договором довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_4 зобов'язується доглядати її та її колишнього чоловіка ОСОБА_7 до смерті та надати їм можливість проживати у будинку.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2014 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано удаваним укладений 21 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3572.

Визнано, що укладений 21 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір відчуження житлового будинку по АДРЕСА_1 є договором довічного утримання, за яким ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 у власність належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 1991 року за реєстровим НОМЕР_1, житловий будинок по АДРЕСА_1 вартістю 27 509 грн, а ОСОБА_4 зобов'язується надати в безоплатне довічне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зазначений житловий будинок, довічно забезпечувати догляд відчужувача: відвідувати не менше двох разів на тиждень, придбавати продукти харчування, обробляти присадибну ділянку, забезпечити медичний та побутовий догляд, відвідування державних установ та провести поховання. Вартість такого забезпечення визначена сторонами у розмірі 500 грн щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 114 грн 70 коп. судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду вказаним вимогам не відповідає.

Судами встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був зареєстрований на праві власності за позивачкою ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 1991 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року ОСОБА_3 (продавець) передала, а ОСОБА_4 (покупець) прийняв у власність житловий будинок по АДРЕСА_1.

22 грудня 2012 року ОСОБА_4 продав житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження удаваності оспорюваного правочину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час укладення ними договору на продаж відповідачу будинку, який є єдиним житлом позивачки. Позивачка як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, сторони досягли згоди саме щодо таких умов. Враховуючи, що 10 вересня 2009 року між сторонами укладено угоду про догляд та надання позивачкою відповідачу коштів з метою підготовки укладання договору довічного утримання; визнання ОСОБА_4 того факту, що як позивачка, так і він мали намір укласти саме договір довічного утримання, й факту того, що гроші при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не передавались, дійшов висновку про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання вказаного договору договором довічного утримання.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом із тим за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивачка посилалась на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання. В той же час, колегія суддів апеляційного суду на вищевикладене уваги не звернула та не врахувала того, що для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2012 року ОСОБА_4 продав житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_5

Отже, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5

Визнаючи удаваним укладений 21 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, належним чином не з'ясував обставин справи, а тому дійшов передчасного висновку про визнання спірного договору удаваним.

Крім того, в резолютивній частині рішення апеляційного суду судом фактично встановлено умови договору довічного утримання.

Проте, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України саме сторонам, а не суду, надано право бути вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

В.А. Нагорняк

В.А. Черненко

С.П. Штелик