ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5456/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Шегеди Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_2 (далі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - Відповідач 1, ОСОБА_5.), ОСОБА_4 (дола по тексту - Відповідач 2, ОСОБА_4.) про визнання договору недійсним.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 03 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір про виконання робіт, відповідно до умов якого ОСОБА_6 доручив, ОСОБА_4 зобов'язався виконати у повному обсязі, на об'єктах, що розташовані на належній замовнику садибі за адресою: АДРЕСА_1, роботи з капітальної реконструкції, ремонту будівель, прокладення комунікацій, встановлення систем електропостачання, водопостачання, опалювання. Посилалась на те, що її колишній чоловік ОСОБА_6 не повідомляв її про укладення договору про виконання робіт від 03.05.2011 р., крім того вона як дружина на момент підписання договору про виконання робіт, повинна була надавати свою згоду, так як вказаний договір, виходить за рамки дрібно побутового тому просить визнати зазначений договір недійсним, посилаючись на ст.ст. 61, 65 СК України.

В позовних вимогах позивач просила суд визнати договір про виконання робіт від 03.05.2011 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 недійсним як такий, що виходить за межі дрібно побутового договору та такий, що був укладений без згоди ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності (а.с. 36) позовні вимоги підтримала з викладених підстав в позові та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_8, яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги (а.с. 50-52) в судовому засіданні проти позову заперечували, надали письмові заперечення (а.с 56-59) просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9, яка діє на підставі довіреності (а.с. 43) проти позову заперечувала, пояснила, що договір має всі істотні умови, зобов'язання підрядником за договором виконанні та просила у задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 листопада 2003 року між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений шлюб, зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів місті Києва з державним Центром розвитку сім'ї, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 5).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року, залишеним без змін ухвало Апеляційного суду м. Києва від 24.07.2013 р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6-8, 9-10).

03 травня 2011 року між ОСОБА_4 (Виконавець) та ОСОБА_6 (Замовник) було укладено договір про виконання робіт (далі по тексту - Договір) (а.с. 12-18).

Відповідно до п. 1 Договору якого Замовник доручив, а Виконавець зобов'язався виконати у повному обсязі, на об'єктах, що розташовані на належній замовнику садибі за адресою: АДРЕСА_1, роботи з капітальної реконструкції, ремонту будівель, прокладення комунікацій, встановлення систем електропостачання, водопостачання, опалювання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а с зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її замовникові.

Статтею 875 ЦК України визначено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, і зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

З позовної заяви вбачається, що колишній чоловік позивача ОСОБА_6 не повідомляв її про укладення договору про виконання робіт від 03.05.2011 р., крім того вона як дружина на момент підписання договору про виконання робіт, повинна була надавати свою згоду, так як вказаний договір, виходить за рамки дрібно побутового а тому, вважає, що його слід визнати недійсним, на підставі ст.ст. 61, 65 СК України.

Проте суд не може погодитися з доводами Позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.10.2014 р., залишеного без змін ухвалою Апеляціним судом м. Києва від 26.03.2015 р., стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по 111 090,96 грн. заборгованість з кожного за договором про виконання будівельних робіт (а.с. 11, 54-55).

Вищевказаним рішенням Дарницького районного суду від 30.10.2014 р. та ухвалою Алеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 р. були встановлені факти, які не потребують доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Так, в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 30.10.2014 р. зазначено: 03.05.2011 р. ОСОБА_6 уклав з виконавцем ОСОБА_4 договір підряду за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язався до 30.10.2011 р. виконати будівельні роботи на належній замовнику ОСОБА_6, садибі, розташованій в АДРЕСА_1. Згідно актів, визначені договором роботи були виконані до 30.10.2011 р., а ОСОБА_6 прийняв ці роботи за фактичним станом та якістю. Судом встановлено, що нерухоме майно у вигляді житлового будинку і господарських споруд в період зареєстрованого шлюбу між відповідачами збільшило свою вартість в результаті проведених ОСОБА_4 будівельних робіт.

В ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 р. зазначено: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 2003 року по травень 2013 року. За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 набули у власність будинок за адресою: АДРЕСА_1. Укладення договору про виконання робіт від 03.05.2015 р. та передача житлового будинку, господарських споруд після завершення виконання ремонтних робіт відбулося під час перебування відповідачів у шлюбі. Той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною, якщо договір було укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї та майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Поєднання вказаних підстав надає можливості розглядати другого з подружжя як зобов'язану особу, незважаючи на те, що така особа не брала особисто участі в укладенні договору.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з ванним вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту , вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, чинним законодавством визначено вимоги до письмової форми, а саме правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах , у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений, письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму , що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Також, статтею 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до абзацу 1 та 4 п. 26 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Проте, Позивач, не є стороною по договору про виконання робіт від 03.05.2011 р. та не є заінтересованою особою щодо цього договору.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Приписами ст. 216 ЦК України передбачені загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Також, Позивач ставить питання визнання договору про виконання робіт від 03.05.2011 р. недійсним на підставах ст.ст. 61, 65 СК України одночасно, однак не надає належних та допустимих доказів в розумінні ст. 60 ЦПК України на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до п. 24 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11 2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Однак спірний договір про виконання робіт від 03.05.2011 р., укладений між ОСОБА_6 (Замовник) та ОСОБА_4 (Підрядник)не має ознак фіктивності, тому що мав реальні наслідки, а саме: Підрядником, згідно до умов договору, було здійснено роботи з капітальної реконструкції, ремонту будівель, прокладення комунікацій, встановлення систем електропостачання, водопостачання, опалювання, що підтверджується актом про здачу-прийняття виконаних робіт за договором від 03.05.2011 р. (а.с. 20-21), додатком до акту про здачу-прийняття виконаних робіт від 30.10.2011 р. (а.с 22-23).

Таким чином, сторони уклали договір виконання робіт, встановивши обсяг обов'язків, який не суперечить нормам чинного законодавства, та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, роботи, здійснені за договором, використовувалися в інтересах сім'ї до припинення шлюбно-сімейних відносин та укладений між відповідачами договір був вчинений в інтересах сім'ї, адже внаслідок виконання договору нерухоме майно було поліпшено.

Чинним законодавством України (ч. 2 ст. 65 СК України) презюмується згода подружжя на укладення такого правочину, якщо вона вчинена лише одним із подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких умов суд, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, керуючись вище зазначеними нормами матеріального права, приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли підтвердження в судовому засіданні і в позові слід відмовити.

Під час розгляду справи представник Відповідача 1 заявив клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу, оскільки ОСОБА_6 змушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи те, що Відповідачем 1 не було надано погодинного розрахунку наданих послуг та документів, що підтверджують фактичну сплату коштів за надані адвокатом послуги, відповідно до приписів ст.ст. 58-60 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок відповідача, оскільки в судовому засіданні не було доведено обсяг таких послуг та факт оплати їх вартості.

Керуючись ст.ст. 203, 206, 208, 209, 204, 207, 215, 216, 626, 627 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочннів недійсними", ст.ст. 57, 59, 61, 62, 65 СК України та на підставі ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 60, 61, 84, 88, 208, 209, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: