Справа №490/2734/14-ц 10.02.2015 10.02.2015 10.02.2015
Провадження № 22ц- 784/320/15 Головуючий у 1-й інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

10 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Довжук Т.С.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5

про

визнання частково недійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності в порядку спадкування.

Позивачка зазначала, що її батьку ОСОБА_6 та матері ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7

Після смерті матері відкрилася спадщина на ? частину вказаного житлового будинку, яку фактично прийняла вона та її батько.

Між тим, 21 липня 2012 року батько продав вказаний житловий будинок ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, тоді як йому фактично належало ? частини вказаного житлового будинку.

Посилаючись на наведене, позивачка просила визнати частково недійсним договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на ? частку вказаного житлового будинку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 13 липня 1950 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ними був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Право власності на вказаний будинок було зареєстровано на імя ОСОБА_6 на підставі договору про право забудови від 27 червня 1961 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Після смерті ОСОБА_7 спадкоємці із заявою про прийняття або відмови від спадщини не зверталися, спадкова справа не заводилась.

Державний нотаріус Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на дане нерухоме майно.

21 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, за яким ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав лише в разі їх порушення.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що вказаною угодою порушені її права як спадкоємця.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_2 не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та в передбачений законом шестимісячний строк не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим, суд відмовив у задоволенні первісних вимог.

Такі висновки суду грунтуються на фактичних обставинах справи і вимогах закону.

Відповідно до ст..1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час прийняття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що з такою заявою до нотаріальної контори ОСОБА_2 не зверталась.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 на момент смерті матері не була зареєстрована у спірному будинку і доказів про те, що позивачка фактично не прийняла спадщину після смерті матері, матеріали справи не містять.

Приймаючи до уваги те, що після смерті ОСОБА_7, позивачкою спадкові права в установлений законом строк (ст.549 ЦК України) не були оформлені, а тому у неї не було підстав вважати порушеним своє право щодо спадкового майна.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ст.. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачка пред'явила позов лише до ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_6, який теж є іншою стороною договору позивачка зазначила в якості третьої особи.

Суд першої інстанції не вирішував питання у відповідності до ст.. 33 ЦПК України щодо залучення до участі у справі ОСОБА_6 в якості співвідповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості вирішувати питання про залучення ОСОБА_6 в якості співвідповідача оскільки не наділений повноваженнями залучати до участі у справі інших осіб на стадії апеляційного провадження.

Посилання апелянта на довідку житлово-експлуатаційної організації від 23 серпня 2012 року, не заслуговують на увагу, оскільки її зміст суперечить іншим доказам, що містяться в матеріалах справи.

Зокрема, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2011 року, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_6 недієздатним.

Судом при розгляді цієї справи за участю цих же осіб було встановлено, що ОСОБА_6 та його донька ОСОБА_2 проживали окремо.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Із змісту довідки № 3069 від 15 травня 2012 року видно, що з ОСОБА_7 з 1969 року проживав разом її чоловік ОСОБА_6 (а.с. 15).

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 травня 2012 року теж не містить посилань на факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Оскільки рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді