Справа № 755/6572/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Івіній М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнюючої позовної заяви, просить суд: стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 343 гривні 00 копійок; моральну шкоду, спричинену невиплатою заробітної плати у розмірі 10 000 гривень.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 березня 1964 року він влаштувався на роботу на "автобазу Київського обл. Управління "Вторчормет" на посаду слюсаря першого розряду (наказ № 21 від 26 березня 1964 року). В зв'язку з ліквідацією підприємства був переведений до Київського обл. виробничого госпрозрахункового об'єднання "Вторчормет" наказ № 12 від 25 лютого 1974 року Київське обл. виробниче госпрозрахункове об'єднання "Вторчормет" перейменовано в Київське ВО "Вторчормет" наказ МЧМУРСР № 275 від 21 травня 1975 року Київське ВО "Вторчормет" перетворено на ЗАТ "Вторчормет" наказ № 2 від 30 вересня 1994 року. Рішенням зборів акціонерів від 16 серпня 2007 року протокол № 14 ЗАТ "Київвтормет" перейменоване на ЗАТ "Укрвторчормет". Рішенням загальних зборів акціонерів від 28 жовтня 2010 року, протокол № 17 ЗАТ "Укрвторчормет" було перейменовано на Публічне акціонерне товариство "Укрвторчормет" і працював там до 23 червня 2014 року. Наказом № 72 з/к від 23 червня 2014 року його було звільнено з даного підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). При звільненні йому було видано трудову книжку, із відповідними записами. Заборгованість по заробітній платі відповідачем виплачена 12 грудня 2014 року. Затримка виплати заробітної плати належної йому від підприємства на час звільнення, станом на 12 грудня 2014 року становить 122 робочих дня починаючи з наступного робочого дня після звільнення. Розмір його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з наступного робочого дня після звільнення - 24 червня 2014 року по день виплати заборгованості відповідачем 12 грудня 2014 року становить 34 343 гривні 00 копійок (10 697 гривень : 38 дні = 281,50; 122 днів * 281,50 = 34 343,00 гривень, де 10 697 гривень - розмір його заробітної плати за два останні місяці роботи до звільнення (оскільки відповідач не надав інформацію про заробітну плату позивача, то інформація була взята з сайту Державної служби статистики України за 2014 рік (середня заробітна плата в м. Києві)), 38 днів сумарна кількість робочих днів за травень 2014 року та червень 2014 року, 281,50 гривень - середньоденна заробітна плата. 122 сумарна кількість робочих днів за період з 24 червня 2014 року по 12 грудня 2014 року. Крім матеріальних збитків відповідачем нанесено йому моральну шкоду. Звільнення з роботи похитнула його віру в свої професійні здібності, відбулася втрата нормальних життєвих зв'язків, що змусило його докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Він та його сім'я залишилися без засобів існування, що відобразилось на душевному стані і здоров'ї. Після стресу у нього зважаючи на вік загострилися хронічні хвороби, у зв'язку з чим довелося проходити курс лікування. Як не значний, не зрівняний з його стражданнями і в порядку відшкодування душевних переживань він вважає можливим спричинену моральну шкоду оцінити в сумі 10 000 гривень.

Представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ними було взято за основу середній заробіток по м. Києву за травень - червень 2014 року. Крім того, зазначив, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати відповідачем протягом тривалого часу, позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки позивач все життя працював у відповідача, а невиплата коштів призвела до порушень відносин у сім'ї.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" в судове засідання не з'явилася, подала до суду клопотання, з проханням розглянути справу за її відсутності на підставі наданого пояснення (а.с.25-28) та доданих до нього доказів.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з відомостей трудової книжки ОСОБА_1, позивач 23 березня 1964 року був прийнятий на посаду слюсаря першого розряду Автобази Київського обласного управління "Вторчормет" (в подальшому перейменовано на Публічне акціонерного товариство "Укрвторчормет").

Наказом № 72 з/к від 23 червня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено із зазначеної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

У відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до розрахункового листа за червень 2014 року, загальний розмір залишку заробітної плати позивача, який не було виплачено відповідачем становив 17 699,18 гривень (а.с.29).

Вказані кошти були перераховані позивачу відповідачем 11 грудня 2014 року, що підтверджується відповідними банківськими виписками (а.с.30-44).

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснено у п.п. 19, 20 Постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Вказані роз'яснення взаємоузгоджуються з правовими висновками, що викладені в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі 6-195цс14 за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Текнос" про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогул та відшкодування моральної шкоди.

Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) від 16 квітня 2015 року № 16/04-48, виданої Публічним акціонерним товариством "Укрвторчормет", заробітна плата ОСОБА_1 в квітні 2014 року становила 2494,01 гривень, в травні 2014 року - 2387,42 гривень, всього 4881,43 гривні (а.с.45).

Згідно зі ст. 69 Господарського кодексу України підприємство самостійно встановлює для своїх працівників скорочений робочий день та інші пільги.

Наказом Публічного акціонерного товариства "Уквторчормет" від 15 листопада 2013 року № 196/1 "Про тимчасову зміну режиму роботи виробничих цехів підприємства", у зв'язку із зниженням обсягів заготівлі, переробки та відвантаження металобрухту, що в свою чергу позначається на обсягах виконуваних працівниками робіт та з метою недопущення скорочення чисельності працівників та масових звільнень, виходячи з виробничої необхідності та за погодженням з профспілковим комітетом, з 01 лютого 2014 року працівникам виробничих цехів з погодинною оплатою праці (тарифи та посадові оклади) встановити тимчасово до відміни неповний робочий тиждень з восьмигодинним робочим днем при 4-денному робочому тижні, робочі дні з понеділка по четвер, з 8-00 до 17-00, з обідньою перервою з 12-00 до 13-00; п'ятниця - вихідний день без збереження заробітної плати, вихідні дні - субота, неділя. Оплата праці здійснюється пропорційно відпрацьованому часу.

З огляду на викладене, враховуючи порядок розрахунку середнього заробітку, враховуючи кількість робочих днів у квітні 2014 року - 18 робочих днів, у травні 2014 року - 16 робочих днів (загалом - 34 робочих днів), а також загальний розмір заробітної плати позивача за період квітня 2014 року - травня 2014 року - 4881,43 гривень (2494,01 гривень + 2387,42 гривень), середньоденна заробітна плата позивача становить 143,57 гривень (4881,43 гривень : 34 робочих дні).

При цьому, період, за який розраховується середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивачу становить період з 24 червня 2014 року (наступний за днем звільнення) по 10 грудня 2014 року (включно), тобто загалом 96 робочих днів (при чотирьохденному робочому тижні, за виключенням 30 червня 2014 року та 25 серпня 2014 року, оскільки у відповідності до ч.3 ст. 67 КЗпП України є днями в яких робота не проводиться).

Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за час затримки визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу затримки, що становить: 143,57 гривень х 96 робочих дні = 13 782,72 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на вищевикладене, враховуючи надану відповідачем довідку про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 24 червня 2014 року по 10 грудня 2014 року у розмірі 13 782,72 гривень.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача зазначила про можливість зменшення суми відшкодування на 50 %, з урахуванням політико-економічної ситуації в країні, відсутністю вини відповідача, оскільки останнім укладалися договори поставки з підприємствами, якими не були виконані договірні зобов'язання у зв'язку з чим виникла заборгованість зі сплати заробітної плати, не можуть розцінюватись судом як поважні причини невиплати середнього заробітку позивача, з огляду на те, що відсутність у відповідача коштів в розумінні ст. 117 КЗпП України не виключає відповідальності відповідача за невиплату заробітної плати працівнику при звільненні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, то дані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

Крім того, до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, ці обставини повинні бути належно доведені.

Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

В той же час, стороною позивача не надано суду належних та достовірних доказів понесених моральних душевних страждань внаслідок дій відповідача, що призвели до загострення хронічних хвороб, втрати нормальних життєвих зв'язків, втрати єдиного доходу у позивача.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку по часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 782 гривень 72 копійки.

Крім того, в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 67, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 69 ГК України, Порядком розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, Постановою Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 293, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" про стягнення заборгованості по заробітній платі - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13782 (тринадцять тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 72 (сімдесят дві) копійки.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрвторчормет" на користь держави судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: