Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Міжнародна компанія «Антарес», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про визнання права власності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Суд, ухвалюючи рішення, зазначав наступне.

Предметом спору у даній справі є визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

На обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що її сестра ОСОБА_2 на виконання своїх зобов'язань за інвестиційним договором внесла 100 % пайових коштів за квартиру АДРЕСА_1, що в подальшому відбулася заміна сторони у зобов'язанні за інвестиційним договором, у зв'язку з чим свідоцтво про внесення пайових коштів видано не її сестрі ОСОБА_2, а їй, проте у зв'язку з неодноразовим відкладенням терміну введення будинку до експлуатації їй відповідачем не видано акт приймання-передачі квартири і машиномісця та правовстановлюючі документи.

Належними і допустимими доказами у передбаченому ст. ст. 10, 60 ЦПК України порядку підтверджені лише наступні факти і обставини, на які позивач посилалась на обгрунтування своїх вимог: факт укладення 19 січня 2001 року інвестиційного договору № 29 між ОСОБА_2 і відповідачем, факт укладення 29 листопада 2001 року договору доручення № 29 між ОСОБА_2 і відповідачем, факт розірвання 28 жовтня 2003 року договору доручення від 29 листопада 2001 року № 29, факт повернення внесених ОСОБА_2 згідно з договором доручення від 29 листопада 2001 року коштів у зв'язку з розірванням договору доручення.

Не підтверджено належними доказами і не визнається відповідачем той факт, що після внесення ОСОБА_2 коштів згідно з договором доручення від 29 листопада 2001 року № 29 стороною у договорі стала ОСОБА_1. Самі по собі пояснення та суперечливі обставини на їх підтвердження про це представника позивача не дають підстав вважати цей факт установленим.

Надане позивачем і наявне в матеріалах справи свідоцтво про внесення 100 % пайових коштів для отримання правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1, видане ОСОБА_1, не є належним доказом у справі, адже вказане свідоцтво не має дати видачі, не містить відповідних даних про суму внесених пайових коштів. Ні інвестиційним договором від 19 січня 2001 року № 29, ні договором доручення від 29 листопада 2001 року № 29 не передбачено, що на підтвердження внесення пайових коштів інвестору чи довірителю видається свідоцтво. За таких обставин саме по собі вказане свідоцтво не є належним доказом на підтвердження виконання позивачем, яка, крім іншого, не є стороною у договорі, внесення коштів на фінансування об'єкту інвестування, навіть якщо це свідоцтво підписано посадовою особою відповідача і містить печатку ТОВ «МК «Антарес».

Крім того, належними і нічим не спростованими доказами підтверджено факт повернення ОСОБА_2 внесених нею коштів за об'єкт інвестування.

З огляду на викладене правильним є висновок суду про недоведеність позовних вимог та відсутність законних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що зазначені судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права; наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П. Євграфова

судді: І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко