РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Мукачево Справа №303/2432/15-ц

2/303/1547/15

Номер рядка стат. звіту - 55

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу

за позовом товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод»

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення суми 3894,00 грн.,

За участю:

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього збитків у формі недостачі, розмір якої становить 3894,00 грн.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивача посилається на те, що за наслідками трудової діяльності відповідача у ТДВ «Мукачівський пивоварний завод» товариству було завдано матеріальних збитків на вищевказану суму.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 130, 134 Кодексу законів про працю України.

Представники позивача, прийнявши участь у судовому розгляді справи позовні вимоги підтримали повністю, зазначивши, що відповідач, як матеріально відповідальна особа, допустив нестачу ячменю пивоварного в кількості 640 кг. на суму 2880 грн., яка мала місце 06.03.2014 року, а також 260 кг. на суму 1014 грн. 24.03.2015 року, що підтверджується актами від 06.03.2015 та від 24.03.2015.

Додатково вказали на те, що відповідачу, як водію-експедитору було надано технічно справний транспортний засіб та причеп, про свідчать відповідні акти прийняття-передачі, і відповідач жодних претензій або скарг до їх технічного стану не мав.

Відповідач в судові засідання по справі не з'явився, натомість заявив клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 32, 49).

Поряд з цим, у надісланих суду письмових запереченнях (а.с. 21-23, 33-35, 47-49) висловив свою категоричну незгоду із заявленим позовом, з посиланням на обставини щодо відсутності його вини у недостачі зерна, за наслідками його транспортування. Доводячи перед судом свою невинуватість у заподіянні збитків ТДВ «Мукачівський пивоварний завод» зазначив, що реальною причиною втрати зерна є поганий технічний стан причепу, на якому транспортувалися товарно матеріальні цінності («відсутність добротного каркасу та брезенту, наявність щілин у причепі» тощо). Також, в загальному, поскаржився на погані умови роботи у товаристві, неналежне ставлення керівництва до нього, наявність постійних витрат на забезпечення належної експлуатації ввіреного йому транспортного засобу.

Заслухавши доводи представника позивача та дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Наявні у справі доказові матеріали (копія наказу від 20.02.2015 №6-к) свідчать про трудову діяльність відповідача у товаристві з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» на посаді водія-експедитора транспортної дільниці.

Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам представників позивача, суд, у контексті із письмовими запереченнями відповідача (а.с. 33-35, 47-49), виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

За змістом п. 8 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Також суд констатує, що нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог товариства зазначені положення ст.ст. 130, 134 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 Кодексу Законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Правовими приписами ст. 134 Кодексу Законів про працю України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів,

спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Розяснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у постанові від 29.12.92 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (п.п. 3, 20) (надалі - Постанова) зазначив, що «…суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина».

З огляду на приписи «Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва», затвердженого постановою Держакомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28 грудня 1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, ОСОБА_1 належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

Умовами укладеного між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність від 20.02.2015 (а.с. 6) передбачено, що ОСОБА_1 виконує роботу водія-експедитора, безпосередньо повязану зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевозкою чи застосуванням в процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання доручених йому підприємством матеріальних цінностей і на підставі викладеного зобов»язується: дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання доручених йому підприємством матеріальних цінностей підприємства і прийти міри до уникнення нанесення шкоди; вести облік, складати, своєчасно подавати у встановленому порядку товарно-грошові і інші звіти про рух та залишки переданийх йому на зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей, тощо.

За загальним правилом працівник вважається невинуватим у заподіянні роботодавцю прямої дійсної шкоди, якщо роботодавець не доведе, що шкода заподіяна з вини працівника.

Разом з тим працівники, які отримали матеріальні цінності під звіт, вважаються винними у незабезпеченні збереження цих цінностей, якщо не доведуть, що шкоди завдано не з їхньої вини.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач 05.03.2015 прийняв від ФГ «Надія» (Хмельницька область, Дунаєвецький район, с. Нестерівці) вантаж у виді ячменю пивоварного насипом вагою 35 тонн (по ціні 4500,00 грн. за 1 тонну, накладна від 05.03.2015 №8, а.с. 53) для перевезення в напрямку з м. Мукачево для замовника ТДВ «Мукачівський пивоварний завод» (товарно-транспортна накладна від 05.03.2015 р., а.с. 51).

Поряд з цим, при зважуванні вантажу за мінусом ваги брутто, після його доставки відповідачем до місця призначення, вага зерна склала 34 тонни 360 кг. Таким чином, різниця у вазі між вантажем, який був наданий відповідачу ФГ «Надія», після його прибуття до пункту призначення та зважування, склала 640,00 кг, що підтверджено актом від 06.03.2015 (а.с. 54)

Так само, відповідач прийняв від ТОВ «Святець» (Хмельницька область, Теофіпольський район, с. Святець) вантаж у виді ячменю пивоварного насипом вагою 38,18 тонн для перевезення в напрямку з м. Мукачево для замовника ТДВ «Мукачівський пивоварний завод».

Поряд з цим, при зважуванні вантажу за мінусом ваги брутто, після його доставки відповідачем до місця призначення, вага зерна склала 37 тонни 920 кг. (квитанція ТОВ «Західне інформаційне агентство «Простір» (митний пост «Мукачево»), а.с. 55)

Таким чином, різниця у вазі між вантажем, який був наданий відповідачу ТОВ «Святець», після його прибуття до пункту призначення та зважування, склала 260,00 кг, що підтверджено актом від 24.03.2015 (а.с. 56).

Отже, за період роботи відповідача у ТДВ «Мукачівський пивоварний завод» недостача зерна склала 900 кг на суму 3894,00 грн. гривень, що є прямою дійсною шкодою завданою позивачу.

Відповідач фактично не заперечує вищевказаних фактів недостачі зерна, посилаючись виключно на поганий стан причепу, на якому воно перевозилося.

Поряд з цим, такі доводи ОСОБА_1, є доказово непідтвердженими та спростовуються наявними у матеріалах справи копіями актів прийняття передачі автомобіля марки MAGNUM -440 та причепа до нього марки BENALU від 20.02.2015 (а.с. 57-58), які підписані самим відповідачем.

Інші аргументи та заперечення відповідача щодо поганого відношення керівництва до нього, непроведення повного розрахунку тощо судом не аналізуються, оскільки не входять до предмету судового дослідження при розгляді даної категорії справ та не мають відношення до факту наявності та відсутності прямих збитків позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами існували трудові взаємовідносини, відповідач відносився до категорії осіб, які виконують роботу зі збереження, отримання та продажу (відпуску) матеріальних цінностей, і з ним правомірно було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, шкода (недостача зерна) виникла внаслідок

винних дій відповідача при виконанні ним трудових обов'язків і є доведеною у повному обсязі, тому позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Карпати, 5/12, Мукачівського району, і.к. НОМЕР_1) на користь товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» (м. Мукачево вул. Підгорянська, 101, , р./р.0691 в «Комінвестбанкк» м.Ужгород, МФО 321248) суму 3894,00 грн. (три тисячі вісімсот девяносто чотири гривні) недостачі (завданих збитків), а також суму 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.) у відшкодування судових витрат.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом (для позивача).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 10.07.2015.