Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц/778/1272/15 Головуючий у 1 інстанції: Рибалко Н.І. Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про визнання угод недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі ВАТ «Запоріжжяобленерго») про визнання угод недійсними.

В обґрунтування позову зазначав, що в серпні 2012 року в результаті виходу із ладу вхідного автомату, відповідачем була перервана подача електроенергії за місцем його проживання. Для подальшого відновлення постачання електроенергії відповідач вимагав погашення боргу за електроенергію. Враховуючи, що згоди щодо визначення суми боргу між сторонами досягнуто не було, 29.08.2012 року він під тиском з боку відповідача підписав угоду про визнання боргу на суму 3433,21 грн. та угоду про порядок погашення боргу без підтвердження відповідачем суми заборгованості у розмірі 3433,21 грн. за період з 03.06.2011 року по 22.08.2012 року. Дана угода підписана ним під умовою, що розмір заборгованості буде перерахований ВАТ «Запоріжжяобленерго». Після підписання цієї угоди подача електроенергії була відновлена. Однак, на неодноразові його звернення щодо проведення перерахунку та надання актів звірки заборгованості та розрахунку заборгованості, відповідач не реагує. Протягом півтора року надані ним акти звірки ігноруються відповідачем та ним отримана відповідь про те, що з укладанням угоди про визнання боргу будь-які акти втрачають свою дію. Однак, розмір заборгованості, вказаний в угоді не відповідає дійсності, оскільки на момент підписання угоди частина боргу у сумі 841,59 грн. погашена ним.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати угоду про визнання боргу №003939 від 29.08.2012 року та угоду про порядок погашення боргу №003939 від 29.08.2012 року недійсними.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи і наданим доказам, рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення пр. задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, яким чином був здійснений на нього психологічний тиск з боку відповідача при підписанні угод про визнання та порядок погашення боргу.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір суд, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно та всебічно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та правильно визначив закон, який підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2012 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» та ОСОБА_3 укладені угоди № П-003939 про визнання боргу та порядок погашення боргу, за якими ОСОБА_3 визнав борг у сумі 3433,21 грн. за спожиту електроенергію за період з 03.06.2011 року по 22.08.2012 року та зобов'язався погасити борг рівними частками до 28 березня 2013 року (а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що вказані угоди укладені ним проти його волі, під психологічним тиском та обману зі сторони відповідача, оскільки його будинок був відключений від електропостачання, а для його підключення вимагалося погашення боргу. Угоди були підписані під умовою, що розрахунок заборгованості буде перерахований.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України є: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі.

Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Зі змісту угод від 29 серпня 2012 року вбачається, що позивач погодився на реструктуризацію боргу, про що написав відповідну заяву (а.с.6) та погодився з графіком погашення боргу, визначеним в угоді про порядок погашення боргу (а.с.7).

Враховуючи, що у строки, визначені в угоді, платежі позивачем не вносилися, відповідно до п.6 угода втратила чинність. Доказів сплати боргу за вказаною угодою позивачем не надано, а відповідачем підтверджено, що угода втратила чинність.

Крім того, за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 липня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» стягнутий борг у сумі 1660,08 грн. за період з 13.03.2009 року по 05.04.2013 року (а.с. 25-27).

В силу ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову, оскільки доказів, що угоди укладені проти справжньої волі ОСОБА_3 внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача та обману, позивачем не надано. Крім того, угоди втратили свою чинність, та за рішенням суду від 02.04.2014 року борг за електроенергію стягнутий з ОСОБА_3, в тому числі і за період з 03.06.2011 року по 22.08.2012 року.

Докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: