РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2937/13-ц

10 лютого 2015 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Цвіркун О.С.

при секретарі - Федас І.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1, представника позивач - ОСОБА_2, відповідача -ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0815 га в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Вході розгляду справи позивачем було уточнено позовні вимоги, відповідно до яких вона просила визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0815 га в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, як на об'єкт спільної сумісної власності бувшого подружжя, а також стягнути з відповідача на її користь витрати по справі в сумі 7820 грн. 42 коп.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що під час перебування з відповідачем у шлюбі вони спільними зусиллями та коштами збудували будинок із надвірними будівлями, який є об'єктом спільної сумісної власності бувшого подружжя і знаходиться на спірній земельній ділянці площею 0,0815, яка також є спільної сумісної власності бувшого подружжя і тому дане майно підлягає поділу.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та з підстав зазначених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що спірний будинок та земельна ділянка належали батькам відповідача, однак вони не встигли до своєї смерті оформити право власності на дане майно. Разом з тим матір відповідача ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_5, яка прийняла спадщину, але належним чином її не оформила. За таких обставин спірне майно не може бути спільною власністю бувшого подружжя. Просять в задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, позицію їх представників, та всебічно, об'єктивно дослідивши докази, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що з 06 жовтня 1984 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 січня 2012 року (а.с.10).

Згідно довідки виконкому Підлужненської сільської ради від 07 жовтня 2013 року у погосподарській книзі зроблено запис про те, що житловий будинок у АДРЕСА_1, 1991-1995 років забудови належить відповідачу, який є головою домогосподарства, у будинку зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_1, сини - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.17).

09 січня 2013 року КП «Рівненське обласне БТІ» на замовлення відповідача виготовлено технічний паспорт на будинок з надвірними будівлями. В техпаспорті зазначено рік побудови літньої кухні 1987 рік, будинок - 1995 рік (а.с.12-14).

Згідно з довідкою КП «Рівненське обласне БТІ» від 09 жовтня 2013 року № 1225 право власності на цей житловий будинок не зареєстроване (а.с.12).

З висновку №д-06/14 експертно-будівельного дослідження складеного 24 червня 2014 року, встановлено, що житловий будинок та господарські будівля, що розташовані по АДРЕСА_1, відповідають державним будівельним нормам, які встановлені для даного типу будівництва та знаходяться в доброму технічному стані, завершені будівництвом і можуть експлуатуватись відповідно до функціонального призначення (а.с.164-177).

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги.

Доводи відповідача та його представника, що спірний будинок належав його батькам, а після їх смерті відповідно до заповіту залишеного ОСОБА_6 повинен наложити спадкоємцю ОСОБА_5, суд не бере до уваги, адже стороною не надано належних доказів на їх підтвердження.

Як встановлено, із свідоцтва про смерть батька відповідача ОСОБА_10, останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.181). Зважаючи на даний факт ОСОБА_10 не міг бути власником спірного будинку, адже рік забудови даного будинку 1991-1995. Разом тим жодного доказу який би підтверджував, що мати позивача ОСОБА_6 будувала спірний будинок і була його власником суду не надано. Суд рахує, що рішення виконавчого комітету Підлужненськогої сільської ради від 15.12.1986 року "Про будівництво індивідуального житлового будинку", дозвіл на право виконання будівельних робіт та будівельний паспорт земельної ділянки виданий ОСОБА_6, не є правовстановлюючими документами, що підтверджують право власності на будинок розташований по АДРЕСА_1.

Таким чином, спірний житловий будинок ніяк не може перейти у власність ОСОБА_5, як спадкоємцю ОСОБА_6

Із інформаційної довідки наданої на запит суду завідувачем Костопільської районної ДНК Матросовою А.М. вбачається, що після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 заведено спадкову справу №712/2008 від 27.12.2008 року на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від дочки - ОСОБА_5, і 27.12.2008 року на ім'я останньої видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Підлужненської сільської ради, Костопільського району Рівненської області (а.с.196).

Відповідно до п.6 Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР В.Романовим 31 січня 1966 р. та погодженої Заступник Голови Верховного суду Української РСР Р.Сіденком 15 січня 1966 р., яка діяла на час побудови спірного будинку, не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані».

Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.

Таким чином, факт наявності запису в погосподарській книзі є достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості.

На думку суду запис у погосподарській книзі про те, що спірний житловий будинок належить відповідачу, є доказом належності ОСОБА_3 будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що спірний будинок побудовано в період перебування позивача із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Будинок збудовано спільною працею та за спільні кошти сторін. ОСОБА_1 у будинковолодінні по АДРЕСА_1 зареєстрована 29 грудня 1986 року, ОСОБА_3 - 02 березня 1987 року (а.с.6-8).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність" та ч.1 ст.22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин - побудови спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

18 квітня 2013 року рішенням Костопільського районного суду Рівненської області у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення частини витрат за комунальні послуги на утримання будинку по АДРЕСА_1, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу набули спірний будинок, який є їх спільною сумісною власністю (а.с.20).

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, як це вбачається зі ст.71 СК України.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене суд вважає за вірне позовні вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 Рівненської області.

Також судом встановлено, що на підставі рішення Підлужненської сільської ради Костопільського району Рівненської області № 68 від 11 лютого 2003 року ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0815 га в с. Корчів'я Костопільського району для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.15).

За змістом положень ст.ст. 81, 116 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність у безоплатному порядку частку із земельного фонду (п.18-2 Постанови Верховного Суду від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ").

З цих підстав суд вважає за вірне відмовити позивачу у задоволені позову в частині визнання права власності на частку земельної ділянки.

Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відповідності до п. 2, п.4 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу та витрати пов'язані з проведенням судових експертиз.

Встановлено, що ОСОБА_1 оплачено судовий збір за подачу до суду першої інстанції в сумі 1418 грн. 37 коп., за подачу апеляційної скарги у сумі 709 грн. 20 коп., за подачу касаційної скарги - 992 грн. 86 коп., що об'єктивно підтверджується квитанціями наявними в матеріалах справи (а.с.1, 2, 81,142).

24 червня 2014 року позивач сплатила за проведення будівельно-технічне дослідження Д-06/14 кошти в сумі 1500 грн., що підтверджується чеком № 6 (а.с.163).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 24 жовтня 2013 року, укладеного між нею та адвокатом ОСОБА_2, прибутковий касовий ордер №13/10 від 25 жовтня 2013 року про сплату ОСОБА_1 аванс адвоката за виконання умов Договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2013 року у розмірі 3200 грн. (а.с.23, 206).

Відповідачем не надано доказів на спростування доказів позивача щодо розміру судових витрат понесених позивачем за час розгляду справи.

На підставі вищенаведеного, а також враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, суд рахує за вірне стягнути з відповідача ОСОБА_3 на корить ОСОБА_1 судові витрати у сумі 6260 грн. 21 коп., які складаються: з оплати правової допомоги - 3200 грн., оплати будівельно-технічного висновку - 1500 грн. та 1/2 частина витрат на оплату судового збору - 1560 грн. 21 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року, ст.ст. 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 81, 116 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 79, 84, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку - задовільнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені останньою в сумі 6260 (шість тисяч двісті шістдесят) гривень 21 копійок.

В решті позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Цвіркун О.С.