КОМПАНІЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 391/596/15-ц
Провадження № 2/391/285/15
У Х В А Л А

24.07.2015 р. селище Компаніївка

Суддя Компаніївського районного суду Кіровоградської області Ревякіна О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації, мотивувавши тим, що відповідачі звернулися до правоохоронних органів з заявою про скоєний позивачем злочин, а також були на прийомі у голови Кіровоградської обласної державної адміністрації, де звели наклеп на позивача.

Однак, всупереч вимогам п.п. 3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, п. п. 14, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи », п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди », позивачем не конкретизовано зміст позовних вимог до кожного з відповідачів та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обовязків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Підписуючи заяву про кримінальне правопорушення відповідачі попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про злочин, отже чинним законодавством передбачена саме кримінальна відповідальність за викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей.

Слід зауважити, що відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55).

Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України Про звернення громадян, який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Згідно з частиною пятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а статтею 4 Закону України Про звернення громадян передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб, що, зокрема, встановлено і Законом України Про державну податкову службу в Україні.

З огляду на викладене суд вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію особи.

Такі висновки відповідають положенням Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. N 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, відповідно до якої у випадку, коли особа звертається до правоохоронних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви вимогам статті 119 ЦПК. Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах,а також в іншій формі хоча б одній особі.

Однак, позивачем не вказано часу, способу й осіб, яким недостовірна інформація повідомлена кожним з відповідачів, зміст інформації та відсутні посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації, в звязку з чим позивачу необхідно конкретизувати свої позовні вимоги до кожного з відповідачів та навести обґрунтування розміру моральної шкоди.

Крім того, позивач просить зобовязати відповідачів спростувати поширені ними відомості через засоби масової інформації шляхом спростування в газеті «Кіровоградська правда» та «Україна-Центр», однак спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а публікації відносно позивачах у названих друкованих засобах не розміщувалися.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119,120 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.121 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист честі, гідності та ділової репутації - залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків протягом трьох днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз'яснити позивачу, що в разі виконання вимог у встановлений судом термін, заява буде вважатись поданою в день першого пред'явлення в суд. В протилежному випадку заява буде вважатись неподаною і підлягає поверненню позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Компаніївського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_7