У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів Мацунич М.В., Ігнатюка Б.Ю.

при секретарі Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року вищевказаний позов задоволено повністю: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 виселено з житлового будинку №40 по вул. Павлова в м. Ужгороді Закарпатської області без надання іншого житлового приміщення; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій порушив питання про його скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апелянт не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутності, відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Представник позивачки вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою належними та допустимими доказами доведено, що відповідач своєю поведінкою та своїми діями створює для неї неможливість спільного проживання в одному будинку; систематичність характеру таких дій, безрезультатності заходів попередження і продовження відповідачем негідної поведінки.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги при відсутності доказів того, що до відповідача вживалися попередні заходи запобігання та громадського впливу і пошкодження майна. Вважає, що в даному випадку відсутні обидві обставини, передбачених ст. 116 ЖК України, які необхідні для виселення особи без надання іншого житла.

Однак, з даними доводами погодитись не можна погодитись на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок №40 по вул. Павлова в м. Ужгороді належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу від 17.08.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-8266 та зареєстрованого в Ужгородському МБТІ від 20.08.1993 року./а.с.8-9/. Позивачка ОСОБА_2 після одруження 25.12.1993 року з відповідачем ОСОБА_1 , змінила прізвище з ОСОБА_3 на Іваняс, що стверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно 03.12.2007 року міським відділом Ужгородського МРУЮ Закарпатської області серії 1-ФМ №035491./а.с.10/. Рішенням Ужгородського міського суду від 12.01.2001 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що стверджується випискою з рішення від 12.01.2001 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ФМ №028905 виданим 15.12.2010 року відділом ДРАЦС по м. Ужгороду Ужгородського МРУЮ /а.с. 11-12/. В будинку проживає та зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , який вселився в будинок з дозволу власника ОСОБА_2 у зв'язку з укладанням шлюбу та зареєстрований там, що підтверджується записами про реєстрацію у будинковій книзі .

Матерілами справи встановлено, що озивач ОСОБА_2 при зверненні до суду посилалася на те, що проживання відповідача у належному їм житлі, створює їй нестерпні умови для проживання , оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та знищує майно в будинку, постійно руйнує та псує належне їй помешкання, систематично порушує правила співжиття .

В матеріалах справи наявні докази того, що позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів з відповідними заявами. Працівники міліції проводили з відповідачем бесіди профілактичного характеру, що стверджується численними висновками ДІМ Ужгородського МВ УМВС по зверненням ОСОБА_2, що містяться при матеріалах справи.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2014 року відповідач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сімї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Також ОСОБА_1 постановою Ужгородського міськрайонного суду від 29.12.2014 року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сімї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, довід апелянта про те, що до відповідача не вживалися попередні заходи запобігання та громадського впливу і пошкодження майна не відповідають дійсним обставинам справи, а тому до уваги не приймається. Вищеописана поведінка відповідача свідчить про систематичне порушення правил співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. В такому випадку, виселення на вимогу власника проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не ґрунтуються на вимогах закону.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :