Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Чех Н.А.

при секретарі - Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_4, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_5 про визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на ? частину земельної ділянки; зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку; позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в :

Позивач по основному позову - ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 14.05.1993 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.02.2007 року. За час перебування в шлюбі ними сумісно було набуто кошти, які вони мали намір використати для придбання спільного майна, зокрема - земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Однак, 02.12.1999 року грошові кошти, які були об'єктом їх спільної сумісної власності, в сумі 17 000 доларів США, були вилучені співробітниками СБУ в рамках розслідування кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 В листопаді 2001 року шлюбні відносини між ними були припинені, однак вже в 2002 році ОСОБА_2, після набрання вироком суду законної сили, отримав раніше вилучені кошти та розпорядився ними на свій розсуд. Як вона дізналася, ще в 2004 році ОСОБА_2 за ці кошти придбав спірну земельну ділянку, однак зареєстрував її на своє ім'я. Після припинення шлюбних відносин вони досягли домовленості, що за спільно набуті кошти вони придбають нерухомість, яку після досягнення їх сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття, передадуть сину у власність. З 2002 року вона (ОСОБА_1.) неодноразово пропонувала чоловіку (ОСОБА_2.) офіційно оформити розірвання шлюбу, однак він відмовлявся, мотивуючи різними причинами, зокрема, можливістю поновлення сімейних стосунків. Лише в 2007 році, коли перебування в неіснуючому шлюбі стало суперечити її інтересам, вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Про той факт, що ОСОБА_2 ще в 2004 році отримав рішення про розірвання шлюбу їй не було відомо аж до з'ясування цієї обставини в рамках розгляду справи про визнання права власності на частину квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Оскільки розірвання шлюбу між сторонами було зареєстровано лише на підставі рішення суду від 26.02.2007 року, враховуючи законодавство, слідує, що на момент придбання спірної земельної ділянки вони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому на неї розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Тим більше, що вказане майно було придбано за кошти, набуті подружжям за час ведення подружнього спільного господарства. Вона (ОСОБА_1.) дізналася про порушення її прав лише у вересні 2011 року, тому саме з цього часу має рахуватися строк позовної давності. Оскільки вона (ОСОБА_1.) не надавала ОСОБА_2 повноважень на вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження спільним майном, то укладений ОСОБА_2 26.10.2007 року договір дарування має бути визнаний недійсним. До своїх позовних вимог зазначила наступні підстави законодавства: ст.369 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 68, 69, 72 СК України. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав їх позовні вимоги, викладені в позовній заяві обгрунтування, просив задовольнити їх позов та визнати земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1; визнати недійсним договір дарування спірної земельної ділянки; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину спірної земельної ділянки. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, так як договір дарування не був зареєстрований, існував арешт на відчуження майна. Щодо позову третьої особи ОСОБА_5 зазначив, що даний позов є доведений, ОСОБА_5 має свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Зазначив, що з урахуванням прийнятих судами рішень за останній час по перегляду справ про розірвання шлюбу між ОСОБА_1, шлюб є розірваний з 2004 року.

Позивач по зустрічному позову - ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.03.2004 року. В позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_2 зазначав, що спільне життя з ОСОБА_1 не склалося, шлюбні відносини припинилися ще з 2000 року, спільне господарство не ведеться. Факт припинення шлюбних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 15.01.2010 року та в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 07.04.2010 року (справа про визнання права власності на частину квартири). В рішенні про розірвання шлюбу, ухваленому в 2007 році також зазначено, що з 2001 року подружжя ОСОБА_1 проживає окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. Дане свідчить про те, що твердження ОСОБА_1 про сумісне проживання її з ОСОБА_2 в період 2001-2007 років, єдність сімейного бюджету та планів на придбання нерухомості, є невідповідні. Право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 набув на підставі Державного акту серії КВ №133567, виданого 11.08.2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2004 року. Тобто, спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 коли він не перебував в шлюбних стосунках з ОСОБА_1 та не вів з нею спільного господарства. 26.10.2007 року ОСОБА_2 подарував їй (ОСОБА_3.) спірну земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів, яким ч.3 ст.640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а з ч.2 ст.657 ЦК України виключено слова "та державної реєстрації". З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підпадають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, з 01.01.2013 року скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Враховуючи викладені підстави, обгрунтування, просила суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог та задовольнити її (ОСОБА_3.) позовні вимоги та визнати за нею (ОСОБА_3.) право власності на спірну земельну ділянку. Законодавство, якими обгрунтовує свої позовні вимоги, зазначила: ст.ст.640, 657 ЦК України, ст.ст.13, 41 Конституції України. В судовому засіданні представник ОСОБА_3, який є і представником ОСОБА_2, підтримав позовні вимоги зустрічного позову, просив їх задовольнити. Вважав, що суд має врахувати і те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності. Стосовно позовної заяви третьої особи ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні її позовних вимог, так як вони є безпідставні, необгрунтовані.

Третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 16.07.2012 року за її заявою, як стягувача, ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа, виданого Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 завданих збитків у розмірі 1 301 165,00 грн. Державним виконавцем 01.08.2012 року було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 і того ж дня складено акт опису та арешту, яким описана спірна земельна ділянка, що належала ОСОБА_2 на праві власності, була передана ОСОБА_3 на відповідальне зберігання та було попереджено останню про кримінальну та матеріальну відповідальність за відчуження, приховування, підміну описаного майна тощо, про що ОСОБА_3 особисто розписалася в Акті опису й арешту. 18.09.2012 року та 04.10.2012 року обтяження всього нерухомого майна, належного ОСОБА_2, були зареєстровані ДП "Інформаційний центр", що підтверджується Витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. 23.11.2012 року у зв'язку з відмовою ОСОБА_2 добровільно виконати рішення суду, державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва було підготовлено пакет документів до ВДВС ГУЮ для проведення прилюдних торгів. 15.03.2012 року, 20.05.2013 року та 01.07.2013 року прилюдні торги з продажу спірної земельної ділянки не відбулися з причин відсутності зареєстрованих покупців. 08.07.2013 року вона (ОСОБА_5.) в порядку ст.62 ЗУ "Про виконавче провадження" подала заяву про бажання прийняти нереалізоване майно за початковою ціною в рахунок погашення боргу за виконавчим документом. 17.07.2013 року приватним нотаріусом видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.08.2013 року - на спірну земельну ділянку. Таким чином, вважає (ОСОБА_5.), що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 своїми діями порушують її право власності на спірну земельну ділянку. Окрім цього, Окружним адміністративним судом міста Києва винесено постанову від 17.07.2014 року, якою встановлено законність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Також судом було встановлено, що ОСОБА_3 факт чинності зазначеного запису не заперечується. Апеляційним судом міста Києва було встановлено, що приватним нотаріусом було видане Свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку від 13.08.2013 року на підставі Акту від 17.07.2013 року; що ОСОБА_3 мала можливість захистити право власності, але з власної ініціативи таке право не реалізувала; що під час підписання Акту передачі майна 17.07.2013 року і видачі ОСОБА_5 Свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, дана земельна ділянка належала боржнику ОСОБА_2 згідно даних Державної реєстраційної служби. Ці факти підтверджуються і постановою Окружного адміністративного суду від 16.12.2013 року. Всі вказані судові рішення набрали законної сили. Своїми діями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоджають їй (ОСОБА_5.) у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою. У зв'язку з чим виникає необхідність в забороні їм перебувати на території земельної ділянки. Вона (ОСОБА_5.) є добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку. Для захисту своїх прав звернулася з даним позовом до суду. Підстави законодавства до даного позову зазначила - ст.41, 92 Конституції України, ст.321 ЦК України. В судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав їх позовні вимоги, просив їх задовольнити та визнати за ОСОБА_5 право власності на спірну земельну ділянку, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом виселення та заборони перебування на території спірної земельної ділянки та в приміщеннях незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 просив відмовити.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги зустрічного позову, просив їх задовольнити, а в задоволенні основного позову ОСОБА_1 та позову третьої особи ОСОБА_5 просив відмовити. Підтримав надані його представником пояснення.

Вислухавши представника ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3, самого ОСОБА_2, представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги всіх позивачів не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню.

В суді встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 14.05.1993 року (а.с. 5 т.1). Кожен з них подавав до суду позови про розірвання шлюбу, в результаті чого, було постановлено два рішення про розлучення: одне за позовом ОСОБА_2 від 04.03.2004 року (а.с.89 т.1), друге за позовом ОСОБА_1 від 26.02.2007 року (а.с.90 т.1). В подальшому, після перегляду вказаних судових рішень в апеляційній інстанцій, першій інстанції, було залишено без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.03.2004 року (а.с.245-247 т.1).

Таким чином, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний 04.03.2004 року.

Предметом спору по даній справі є земельна ділянка, розташована в Дніпровському районі міста Києва, по АДРЕСА_1 площею 0,0611 гектарів, яка була придбана ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 09.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №5887 (а.с.50 т.1). На ім'я ОСОБА_2 17.08.2005 року був виданий "Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку", кадастровий номер земельної ділянки :66:662:0003 (а.с.9 т.1).

Враховуючи викладене вище, слідує, що ОСОБА_2 придбав у власність спірну земельну ділянку після розлучення з ОСОБА_1, що свідчить про те, що дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, дане майно належало на праві власності лише ОСОБА_2. При цьому враховуються вимоги ст.60 СК України, згідно якої майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо воно набуте ними в період перебування в шлюбі. Дані обставини дають підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 як щодо визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, поділу цієї земельної ділянки, так і щодо визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки ОСОБА_2 своїй другій дружині - ОСОБА_3, який був укладений 26.10.2007 року.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_3 суд приходить до наступного. Виходячи з обгрунтувань вказаного позову, а саме, що отримання в дар спірної земельної ділянки ОСОБА_3 від ОСОБА_2 було на законних підставах, так як останній придбав спірну земельну ділянку вже після розлучення з ОСОБА_1, та враховуючи, що даний факт підтверджений належними доказами (рішенням суду про розірвання шлюбу від 04.03.2004 року та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2004 року), суд приходить до того, що право власності ОСОБА_8 оспорюється ОСОБА_1 безпідставно. Однак, виходячи з того, що по даній справі є ще позов третьої особи ОСОБА_5, пов'язаний також із спірною земельною ділянкою, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку не можуть бути задоволені.

Щодо позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 суд приходить до наступного. Суд погоджується з обгрунтуваннями даного позову, пов'язаними з основним позовом ОСОБА_1, так як остання не має права на визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, її поділ, так як вона була придбана ОСОБА_2 після розлучення з ОСОБА_1, про що зазначено вище. Однак, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні нею не можуть бути задоволені. Так в суді було встановлено, що згідно до Свідоцтва, виданого 13.08.2013 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9, на підставі Акта державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 17.07.2013 року, ОСОБА_5 належить на праві власності майно - спірна земельна ділянка АДРЕСА_1 в Дніпровському районі, с/т "КЕВРЗ", кадастровий номер :66:662:0003, яка раніше належала ОСОБА_2 (а.с.180 т.1).

З наданих до справи копій судових рішень різних інстанцій, прийнятих в період розгляду даної справи, слідує, що спір існує між ОСОБА_5, ОСОБА_3 з приводу спірної земельної ділянки, з приводу реєстрацій права власності. Однак, по даній справі позивач по зустрічному позову ОСОБА_3 не обгрунтовує свої вимоги (визнання права власності на спірну земельну ділянку) наявністю ще одного власника на дане майно ОСОБА_5, не пред'являє до не позовних вимог. Позивач - третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_5 в своєму позові не оспорює право власності ОСОБА_3. Ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_3, як не заявляли вимог про визнання недійсними відповідно: договору дарування, свідоцтва про право власності, так і не надавали суду судових рішень з цього приводу, по наявній інформації спорів з приводу цих питань на розгляді в судах не має.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 60 СК України, ст.ст.655, 717 ЦК України, ст.61 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст.60, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_4, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_5 про визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на ? частину земельної ділянки - відмовити.

В задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

В задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: