АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1094 Головуючий у 1 інстанції - Новак А.В.
2015 рік Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Соколової В.В. та Пікуль А.А.

при секретарі Бугай О.О.

за участю представниківОСОБА_3. та ОСОБА_1

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року

за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу ,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2014 року ПрАТ «ПРОСТО-страхування» звернулося до суду з зазначеним позовом ,який обгрутовувало тим, що 05 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «СК«ПРОВІДНА» було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, згідно якого була застрахована цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Крайслер 300С», р.н. НОМЕР_4 .

29 грудня 2012 року на перехресті вулиці Героїв Сталінграду - вулиці Маліновського в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Рейндж Ровер» р.н. НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля «Крайслер 300С», р.н. НОМЕР_4, під керуванням власниці ОСОБА_2 Пригода сталася з вини ОСОБА_2,в результаті чого автомобіль «Рейндж Ровер» було пошкоджено.

Позивачем було сплачено на користь ПАТ «СК«ПРОВІДНА» за їх регресною вимогою страхове відшкодування у розмірі 17 545 гривень 07 копійок.

Посилаючись на вказані обставини та з підстав ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач вважаючи, що він як страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо останній не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просив стягнути з відповідачки майнової шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу) у розмірі 17545 гривень 07 копійок.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду представник відповідачки ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що порушення судом першої інстанції матеріального права полягає в невірному застосування ЗУ «Про обов‛язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,згідно якого передбачено виключний перелік прав на подачу регресних вимог до страхувальника,який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та не звернув увагу на те, що Аудиторська фірма «Фінанси-Право-Аудит»,зазначена в платіжному дорученні позивача № 23615 від 18 вересня 2013 року на призначені платежу як відшкодовувач згідно регресної вимоги, такого не має.

Окрім цього,вважає апелянт, в матеріалах справи відсутній належно оформлений страховий акт і страховий платіж позивачем здійснено в супереч п.9.2 Правил добровільно страхування (КАСКО) Відповідачка ОСОБА_2 про ДТП повідомляла страховика в телефонному режимі і не змогла подати письмову заяву про настання страхового випадку у зв‛язку з виїздом за межі України.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно роз‛яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі,особою, яка її заподіла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно ст.33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що учасник дорожньо-транспортної пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках передбачених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо останній не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 2 березня 2012 року між позивачем ПрАТ АК «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_2 укладено договір обов‛язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортного засобу «Крайслер 300С», р.н. НОМЕР_4.

5 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «СК«ПРОВІДНА» було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «Рейндж Ровер» р.н. НОМЕР_5.

29 грудня 2012 року на перехресті вулиці ГероївСталінграду - вулиці Маліновського в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Рейндж Ровер» р.н. НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля «Крайслер 300С», р.н. НОМЕР_4, під керуванням власниці ОСОБА_2

Відповідно до постанови Оболонського районного суду міста Києва від 29 січня 2013 року ОСОБА_2 була визнана винною у адміністративному правопорушенні передбаченому ст. 124 КУпАП.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль «Рейндж Ровер» р.н. НОМЕР_5 було пошкоджено.

Згідно платіжного доручення № 23615 від 18 вересня 2013 року, ПАТ «ПРОСТО-страхування» було сплачено на користь ПАТ «СК«ПРОВІДНА» страхове відшкодування у розмірі 17 545 гривень 07 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «ПРОСТО-страхування» суд першої інстанції виходив з їх доведеності та того, що відповідачкою не було надано доказів повідомлення ПАТ «ПРОСТО-страхування», як страховика протягом строку визначеного ст. 33 Закону України«Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта на те, що відповідачка ОСОБА_2 не порушувала обов'язків визначених п. 33.1.2 пункту 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які були предметом дослідження суду першої інстанції і з якими колегія суддів погоджується.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз'яснено, що оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою,відповідальність якої застрахована вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді