Провадження № 22-ц/779/2000/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька марка», Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», треті особи: ОСОБА_3, Міністерство інфраструктури України, про визнання права власності на квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право власності, витребування у добросовісного набувача квартири,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 08 січня 2008 року вона уклала з ТОВ "Галицька марка" договір купівлі-продажу майнових прав, за яким ТОВ "Галицька марка" передала їй майнове право вимоги передачі у власність розбудованої однокімнатної квартири загальною проектною площею 44,3 кв.м. на 4-му поверсі будинку, що знаходиться в м.Івано-Франківську за проектним номером 8 в межах вулиць Бельведерська-Пилипа ОСОБА_5 і позначений на схемі генерального плану за №1. За даним договором відповідач зобов'язався протягом 3-х місяців після введення будинку в експлуатацію та проведення його технічної експертизи передати квартиру їй (позивачу) за умови сплати повної вартості новозбудованої квартири, а також оформлені належним чином документи, які підтверджують її право власності на вказану квартиру, а саме: копію декларації про готовність об'єкта до експлуатації, акт прийому-передачі квартири та довідку про повне внесення суми вартості квартири.

29 грудня 2012 року інспекцією Держархбудконтролю в Івано-Франківській області було зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

21 січня 2013 року ТОВ "Галицька марка" передало їй по акту здавання-приймання квартиру №48 житловою площею 43,8 кв.м. на 4 поверсі за проектним номером 8.

21 січня відповідач надав їй витяг з переліку інвесторів, які брали участь в інвестуванні та фінансуванні будівництва вказаної квартири.

03 червня 2013 року виготовлено технічний паспорт на квартиру.

30 жовтня 2013 року рішенням державного реєстратора їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 на тій підставі, що право власності на квартиру вже зареєстровано за іншою особою.

Як їй стало відомо пізніше, ТОВ "Галицька марка" отримало свідоцтво на право власності на спірну квартиру, яку передало Державному територіально-галузевому об'єднанню «Львівська залізниця» на підставі ухвали господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2013 року.

Позивач зазначала, що реєструючи право власності на спірну квартиру, яка перебувала у її володінні, та відчужуючи її третій особі, відповідачі порушили її право на володіння квартирою.

Посилаючись на наведене просила:

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 43,8 кв.м.;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності №5796986 від 06.07.2013 року на зазначену квартиру, одержане ТОВ "Галицька марка";

- витребувати зазначену квартиру у добросовісного набувача Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" шляхом зобов'язання повернути її позивачу;

- зобов'язати Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвати за нею право власності на зазначену квартиру.

Ухвалою суду від 06 липня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвати право власності на квартиру закрито у зв'язку з тим, що така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги доводи, зазначені у позовній заяві, та неправильно встановив природу даних правовідносин. Стверджує, що ОСОБА_6 "Галицька марка" відповідно до чинного законодавства мала право на укладення такого контракту, оскільки на той час мала земельну ділянку під забудову та отримала відповідні дозволи на будівництво житлового будинку. Крім цього, на думку апелянта, судом було порушено п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" де зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст.228 ЦК України, а це: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави…, незаконне заволодіння ним. Пленум Верховного Суду України детально зазначив, які правочини можуть бути визнані нікчемними. Ні під один із вищезазначених переліків укладений позивачем правочин не підпадає.

З цих підстав просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали, просили її задовольнити.

Представник ДТГО "Львівська залізниця" ОСОБА_8 та представник Міністерства інфраструктури України ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважають рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Інші сторони та представники сторін в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як зазначено вище, ухвалою суду від 06 липня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвати право власності на квартиру закрито, дана ухвала апелянтом не оскаржується, тому апеляційний суд не перевіряє правильність постановлення даної ухвали і відповідно не розглядає вказану позовну вимогу, по якій провадження у справі закрито.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.01.2008 р. позивачка ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 та ОСОБА_6 «Галицька марка» уклали договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого передбачалось, що відповідач передає позивачці та третій особі майнове право, яке полягає у праві позивачки та третьої особи вимагати передачі їм у власність новозбудованої однокімнатної квартири у будинку за адресою в будинку за проектним номером 8 в межах вулиць Бельведерська-Пилипа ОСОБА_5 в м. Івано-Франківську на 4 поверсі, загальна проектна площа 44,3 кв.м. (т.1, а.с.6-10).

Відповідно до пунктів 1.4, 2.1 договору відповідач зобов'язався протягом 3-х місяців з моменту введення об'єкту (квартири) в експлуатацію та проведення його технічної експертизи передати позивачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 за умови сплати повної вартості новозбудованої квартири (82 000 грн. п.3.1. договору), з метою оформлення права власності Сторони-1 (ОСОБА_10, ОСОБА_3В.) на новозбудовану квартиру, передати Стороні-1 за Актом прийому-передачі належним чином оформлені документи, які підтверджують право власності Сторони-1 на зазначену квартиру, а саме: копію декларації про готовність об'єкта до експлуатації, акт прийому-передачі квартири та довідку про повне внесення суми вартості квартири.

29 грудня 2012 року інспекцією Держархбудконтролю в Івано-Франківській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації багатоквартирного житлового будинку (№8 по генплану) з вбудованими закладами громадського призначення в межах вулиць Бельведерська-Пилипа ОСОБА_5 в м. Івано-Франківську (т.1, а.с.11-14).

21 січня 2013 року, на виконання договору купівлі-продажу майнових прав від 08.01.2008 року, ТОВ "Галицька марка" передало ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по акту здавання-приймання квартиру №48 житловою площею 43,8 кв.м. на 4 поверсі за проектним номером 8. У даному акті зазначено, що сторони на момент його підписання виконали один перед одним всі зобов'язання згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 08.01.2008 року та не мають ніяких претензій один до одного (т.1, а.с.17).

Із копії витягу від 21.01.2013 р., виданого ОСОБА_6 "Галицька марка", вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 брали участь в інвестуванні та фінансуванні об'єкта будівництва за проектним номером 8 по вул. Бельведерська-Пилипа Орлика-Короля Данила в м. Івано-Франківську (договір від 08.01.2008 року, акт від 21.01.2013 року) (т.1, а.с.15).

Копією витягу із рішення Івано-Франківської міської ради від 21.05.2013 року №263 вбачається, що 70-квартирному будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення (замовник: ОСОБА_6 "Галицька марка") присвоєно поштову адресу - вул.Південний Бульвар, 21 (т.1, а.с.217).

03 червня 2013 року на замовлення ОСОБА_6 "Галицька марка" на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на квартиру №48 в житловому будинку №21 по вул.Південний Бульвар в м.Івано-Франківську (т.1, а.с.53, 66-67).

Із копії довідки без дати, виданої ОСОБА_6 "Галицька марка", вбачається, що ОСОБА_2 у повному обсязі сплатила вартість квартири, що знаходиться за адресою: будинок за проектним номером 8 по вул.Пилипа Орлика в м.Івано-Франківську (т.1, а.с.68).

06.07.2013 року Реєстраційна служба здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру однокімнатну, що розташована у м.Івано-Франківську, бульвар Південний, 21/48 за ОСОБА_6 "Галицька марка", яке стало власником квартири (т.1, а.с.233-234).

Рішенням №7374168 від 30.10.2013 р. позивачці та третій особі було відмовлено в реєстрації за ними права власності на спірну квартиру (т.1, а.с.16).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2013 року затверджено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_6 «Галицька марка» в рахунок погашення заборгованості зобов'язується з правовстановлюючими документами передати, а Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» погоджується прийняти у власність держави в особі Міністерства інфраструктури України на праві господарського відання Державному територіально-галузевому об'єднанню "Львівська залізниця" нерухоме майно однокімнатну квартиру площею 43,9 кв.м. за адресою м.Івано-Франківськ, вул. Бульвар Південний, 21/48 в м. Івано-Франківську (т.1, а.с.116-118).

04.10.2013 року відповідно до акту здавання-передачі приміщення, складеного на виконання вищезазначеної ухвали, ОСОБА_6 "Галицька марка" передало, а Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» прийняло квартиру за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Бульвар Південний, 21/48 в м. Івано-Франківську, та документи на вказану квартиру і ключі від квартири (т.1, а.с.115).

Із копії витягу №26693382 від 11.09.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 04.09.2014 року право власності на квартиру за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Бульвар Південний, 21/48 в м. Івано-Франківську зареєстровано за Державою в особі Міністерства інфраструктури на підставі вищезазначеної ухвали господарського суду.

Отже, власником спірної квартири на даний час є Держава в особі Міністерства інфраструктури України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу майнових прав є нікчемний. Зокрема, суд дійшов висновку, що вимога позивачки про визнання за нею права власності на квартиру не підлягає до задоволення, оскільки вказаний договір, який є нікчемний, відповідно до ст.11 ЦК України не може бути підставою для виникнення прав та обов'язків (в тому числі права власності). Суд вважав, що позивачка не вправі ставити вимогу про визнання за нею права власності на спірну квартиру на підставі ст.392 ЦК України, оскільки судове рішення не є правовою підставою для виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно, і таке право виникає виключно на підставі, встановленій законом. На думку суду, оскільки позивачка не набула право власності на квартиру у встановленому законом порядку, тобто не стала власником майна, то вона не вправі витребувати майно у добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України, так як право на пред'явлення такого позову має тільки власник майна.

Однак повністю погодитись із такими висновками суду не можна. Так, місцевий суд правильно відмовив у позові, проте неправильно визначив підстави для такої відмови, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Суд помилково вважав, що договір купівлі-продажу майнових прав є нікчемний. Такого висновку суд дійшов, помилково застосувавши до правовідносин між сторонами норми Закону України "Про інвестиційну діяльність", а також ст.228 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави чи суспільства).

При цьому судом не враховано правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 21.11.2012 року по справі №6-101цс12, згідно якого участь особи у будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України "Про інвестиційну діяльність" і у разі виникнення спору щодо виконання зобов'язань за договором про таку участь у будівництві зазначений Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж , якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав (ч.2 ст.656 ЦК). Отже, право забудовника продати майнові права на обєкт інвестування закріплено в ч. 2 ст. 656 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, твердження суду про заборону укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, є безпідставним та суперечить законодавству.

Безпідставним є також висновок суду про те, що договір купівлі-продажу майнових прав спрямований на порушення конституційного права позивача на житло, а залучення грошових коштів позивача, у даному випадку, є нечесною підприємницькою практикою. Такий висновок суду ґрунтується на припущеннях, що суперечить ч.4 ст.60 ЦПК України.

Таким чином, суд дійшов помилкового висновку, що договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру є нікчемним та не створює жодних правових наслідків.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що договір купівлі-продажу майнових прав є правомірним. ОСОБА_6 "Галицька марка" порушила умови даного договору, оскільки зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, майнові права на яку були придбані позивачкою ОСОБА_2, чим було порушено права останньої.

Таким чином, суд дійшов неправильного висновку, що договір купівлі-продажу майнових прав є нікчемним, тому посилання суду на нікчемність договору як на підставу для відмови в позові є помилковим.

Крім того, відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 12.11.2014 року (т.2, а.с.245-246), захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. При цьому рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права.

З огляду на це, висновок місцевого суду про те, що позивачка не вправі ставити вимогу про визнання за нею права власності на спірну квартиру на підставі ст.392 ЦК України, оскільки судове рішення не є правовою підставою для виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно, і таке право виникає виключно на підставі, встановленій законом, є помилковим.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав.

Позивачка у позові посилалась на те, що реєструючи право власності на спірну квартиру на себе (відповідача), відповідач ОСОБА_6 "Галицька марка" приховав від державного реєстратора факт перебування квартири у її, позивачки, володінні та наявність у неї правовстановлюючих документів на квартиру, тому квартиру зареєстровано шляхом обману, поза волею позивачки. Посилаючись на це, на підставі ст.388 ЦК України, просила витребувати квартиру від добросовісного набувача - ДТГО "Львівська залізниця".

Як встановлено вище, власником спірної квартири на даний час є Держава в особі Міністерства інфраструктури України, яке є добросовісним набувачем спірної квартири.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У справі, що розглядається, у добросовісного набувача - Держави в особі Міністерства інфраструктури України спірна квартира не може бути витребувана, оскільки позивачка ОСОБА_2 не стала власником квартири у встановленому законом порядку, а тільки володіла майновими правами на квартиру.

За таких обставин, зважаючи на порушення прав позивачки, вона може ставити питання про відшкодування збитків на підставі статті 4 (п.4.1-4.3) договору купівлі-продажу майнових прав (відшкодування збитків у звязку з невиконанням умов договору).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з інших підстав, тому рішення суду, відповідно до ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну ск аргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька марка», Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», треті особи: ОСОБА_3, Міністерство інфраструктури України, про визнання права власності на квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право власності, витребування у добросовісного набувача квартири, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_11