АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Дніпропетровськ Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: сектор громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 серпня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки за правовими підставами врегульованими ст.ст. 71,72 ЖК України; зобовязати СГІРФО Бабушкінського РВ ДМУ УМВС в Дніпропетровській області зняти з реєстрації відповідачів у жилому приміщенні за вказаною адресою, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі по справі зареєстровані у спірній квартирі, але ніколи в ній не проживали. Позивач та її діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1. Відповідачі з моменту реєстрації в зазначеній квартирі не проживають, комунальні послуги не оплачують. Насправді відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_4. Даний факт можуть підтвердити наступні докази: відомості з КЖЕП № 36, із ЖБК 134, свідчення сусідів: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, відомості із навчального закладу СШ № 31, де навчаються неповнолітні відповідачі.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2012 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити; визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати Сектор громадянства та реєстрації фізичних осіб Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновку суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_10 із своїми синами - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Разом із ними зареєстровані але не проживають наступні особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Зазначені особи з моменту реєстрації у житловому приміщенні жодного дня там не проживали, насправді проживають за адресою: АДРЕСА_4. Даний факт можуть підтвердити наступні докази: відомості з Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 36, з Житлово-будівельного кооперативу 134, свідчення сусідів: ОСОБА_8, що проживає: АДРЕСА_2, ОСОБА_9, що проживає: АДРЕСА_3, ОСОБА_6, що проживає: АДРЕСА_1, відомості із навчального закладу СШ № 31, де навчаються неповнолітні відповідачі.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що дослідивши усі докази у їх сукупності, враховуючи той факт, що відповідачі по справі не мешкають в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, керуючись при цьому ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України.

Однак не можна погодитись з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; суд неправильно застосував норми матеріального права; неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як вбачається з абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 71 ЖК України визначено, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Встановлення поважності причин відсутності понад установлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в шестимісячний строк.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", - у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, за вказаною справою відповідно до вимог вищевказаних норм закону необхідно зясувати: належність спірної квартири, статус квартири та зареєстрованих в ній осіб, на якій підставі користуються сторони квартирою (ордер) та з якого часу, факт не проживання відповідачів та конкретно з якого часу, неповажність причини їх не проживання в спірній квартирі, наявність чинення перешкод їм у користуванні спірною квартирою.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України на зазначені положення закону та відповідні роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув; належним чином не з'ясував підстави заявленого позивачем позову; керувався ст. ст. 71,72 ЖК України, але при цьому не встановив статус спірної квартири, чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, чи підтверджуються вони належними доказами; не встановив з якого часу не проживають відповідачі та за яких причин, не дав правової оцінки зібраним у справі доказам, всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України обмежився лише їх наведенням, хоча сторони у справі, зокрема і позивач, пояснення в судовому засіданні не надавали, свідки, на яких посилається суд, в судовому засіданні не допитувались. Фактично суд першої інстанції переписав позовну заяву, не витребував доказів зазначених в ній та їх не перевірив. Встановивши, що відповідачами є також двоє неповнолітніх дітей, суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до ухвалення незаконного рішення суду, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав непроживання їх в спірній квартирі понад шести місяців без поважних причин (ст.ст. 71,72 ЖК України).

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 2657 серія 1 від 15 листопада 1978 року ОСОБА_11 у користування була надана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Індустріальної райради депутатів трудящих міста Дніпропетровська від 15 вересня 1978 року № 626 на склад сім`ї чотири особи: ОСОБА_11- осн. к/с, ОСОБА_12 дружина, ОСОБА_13 син, ОСОБА_14 - дочка (а.с.24).

Згідно довідки КЖЕП - 36 № 162 від 10.08.2012 року (а.с.5) в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_3 з 29.10.1993 року, її син ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_6 з 29.10.1993 року, її син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 з 06.02.2007 року, дружина брата відповідач ОСОБА_2 з 20.03.1998 року, та діти брата: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 з 03.09.1998 року та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9 з 06.02.2007 року, які зазначені позивачем в позовній заяві відповідачами.

Основним квартиронаймачем є позивач, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради № 265/3 від 19 червня 2009 року про зміну умов договору найму житлових приміщень, де вирішено змінити умови договору найму житлових приміщень та переоформити особові рахунки на житлові приміщення в квартирі АДРЕСА_1 з наймача ОСОБА_11 на його дочку ОСОБА_3; склад сім`ї вісім осіб, в тому числі: батько ОСОБА_11, мати ОСОБА_12, син ОСОБА_7, син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_2, племінник ОСОБА_4, племінник ОСОБА_5 (а.с.23).

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належить на праві комунальної власності Дніпропетровській міській раді, балансоутримувачем є КЖЕП -36.

Згідно акту комісії КЖЕП-36 від 23 серпня 2012 року встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_11 прописані за адресою АДРЕСА_1, але не проживали за вищевказаною адресою; речей побуту належних названим особам в квартирі не виявлено, ознак проживання не виявлено. За висновком вказаної комісії - ОСОБА_2, ОСОБА_4, та ОСОБА_5 на АДРЕСА_1 не проживали. Факт непроживання засвідчений мешканцями квартир АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, заяви мешканців прикладені (а.с.22).

В матеріалах справи відсутні вказані заяви мешканців.

Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач суду не надала. Свідки не допитані судом. Клопотання про виклик свідків позивач суду не заявила.

За вказаною справою відповідно до вимог вищевказаних норм закону позивач повинна довести суду належними та допустимими доказами, що відповідач з двома неповнолітніми дітьми без поважних причин не проживає в спірній квартирі більш ніж шість місяців.

З матеріалів справи не вбачається, що зазначені обставини доведені позивачем, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин не проживання відповідача з дітьми в спірній квартирі та з якого часу та за якою причиною, з цих обставин не було складено актів про непроживання наймодавцем, не були допитані свідки.

Суд не зясував проживання відповідача за вказаною позивачем адресою. Не забезпечивши належним чином виклик відповідача в судове засідання, суд тим самим не зясував причини непроживання відповідача, її позицію щодо заявленого позову.

Відповідач в апеляційній скарзі та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що позивач після смерті батьків з початку 2012 року перешкоджала їй з дітьми користуватися спірною квартирою, а весною 2012 року змінила замки на вхідних дверях спірної квартири, у звязку з чим вона з дітьми вимушена знімати житло.

Судова колегія критично оцінює доводи позивача про те, що відповідачі з часу своєї реєстрації за місцем проживання в спірній квартирі не проживають у звязку з чим втратили право користуватися житловою площею в спірній квартирі, оскільки згідно вищевказаного рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради № 265/3 від 19 червня 2009 року про зміну умов договору найму житлових приміщень на 2009 рік визнано право відповідачів на користування жилим приміщенням в спірній квартирі у відповідності до вимог ст.103 ЖК України, за якими передбачено, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймачів, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, починаючи з часу винесення рішення виконкому від 19 червня 2009 року, яким встановлено право відповідачів на користування спірною квартирою, не спростовано позивачем заперечення відповідача на її непроживання в спірній квартирі з 2012 року за причиною зміни замків на вхідних дверях спірної квартири та чиненням перешкод зі сторони позивача на проживання в спірній квартирі відповідача з двома неповнолітніми дітьми, у зв'язку з чим у суду не має підстав для задоволення позову.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи докази у справі, судова колегія вважає, що не доведено позивачем втрата відповідачем з неповнолітніми дітьми права на користування жилою площею в спірній квартирі, оскільки не має доказів, що відповідач з двома неповнолітніми дітьми не проживала без поважних причин більше шести місяців в квартирі АДРЕСА_1. У звязку з чим не має підстав для зняття з реєстрації відповідачів за адресою спірної квартири.

Судова колегія не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, тому вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням відмови у задоволенні позову, понесені судові витрати позивачу не компенсуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2012 року скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: сектор громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь