У Х В А Л А

Іменем України

20 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Воловецької селищної ради Закарпатської області та Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ДП «Воловецьке лісове господарство» на рішення Воловецького районного суду від 17 грудня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 04.12.2014 звернувся до суду із зазначеним позовом до Воловецької селищної ради та ДП «Воловецьке лісове господарство» мотивуючи наступним. Позивач з 1940-х років по 2014 рік працював лісничим Нижньоволовецького лісництва. На підставі наказу від 08.06.1999 № 62 по Воловецькому держлісгоспу позивач отримав для постійного безоплатного проживання будинок у квадраті АДРЕСА_1. Службовий ордер на проживання в будинку не видавався через відсутність рішення про належність будинку до службового житла. Позивач з моменту отримання будинку користується і володіє ним, разом із сім'єю утримує, ремонтує будинок тощо. Позивач зареєстрований у будинку. Виготовленим на замовлення позивача технічним паспортом підтверджується, що будинок придатний для постійного проживання. Позивач просив ДП «Воловецьке ЛГ» передати йому у власність будинок, на що отримав відмову з посиланням на те, що той перебуває на балансі підприємства та має статус службового (лісовий кордонний будинок). Між тим, фактично право власності на будинок не зареєстроване за жодною юридичною чи фізичною особою.

Посилаючись на ці обставини, на добросовісність, відкритість і безперервність володіння нерухомим майном протягом понад 10 років, вказуючи на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 328, 344 ЦК України щодо правомірності набуття у власність нерухомого майна за давністю володіння, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Воловецького районного суду від 17.12.2014 позов задоволено: визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

ДП «Воловецьке лісове господарство» ставить в апеляції питання про скасування рішенням суду з відмовою в позові. На думку апелянта, між сторонами фактично виникли відносини, що передбачені договором про безоплатне користування будинком, тому до них не можуть бути застосовані правила про набувальну давність. Позивачу було відомо, що будинок йому було передано тільки в безоплатне користування, тому право на майно не було набуто добросовісно, а володіння майном не було безтитульним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача Повідайчика О.І., який апеляцію підтримав, позивача ОСОБА_6, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника Воловецької селищної ради, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалене щодо відповідача ДП «Воловецьке ЛГ», у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд не робить висновків щодо судового рішення по суті стосовно відповідача Воловецької селищної ради та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги.

Задовольняючи позов, пред'явлений до ДП «Воловецьке ЛГ», суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Рішення суду відповідає обставинам справи, вимогам закону та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_6 з 1959 р. по 2011 р. працював на різних посадах на різних підприємствах у галузі лісового господарства, в т.ч., з 1995 р. по 2002 р. на посадах лісничого, помічника лісничого, в.о. лісничого Нижньоволовецького лісництва у Воловецькому державному лісогосподарському підприємстві (Воловецькому держлісгоспі) (а.с. 20-22). Наказом від 08.06.1999 № 62 по Воловецькому держлісгоспу «Про надання житла» лісничому Нижньоволовецького лісництва Чорнею В.Ф. було надано будинок у квадраті НОМЕР_1 зазначеного лісництва як службове приміщення для постійного проживання (а.с. 4). З наданого апеляційному суду наказу від 04.10.2005 № 428 по Державному комітету лісового господарства України вбачається, що Воловецький держлісгосп був перейменований на Державне підприємство «Воловецьке лісове господарство».

Будинковою книгою по будинку на станції «Оса» Воловецького району (а.с. 5-7), оригінал якої був оглянутий апеляційним судом, довідкою Воловецької селищної ради від 04.11.2014 № 2810 (а.с. 8), копією паспорта позивача (а.с. 10) підтверджується, що ОСОБА_6 проживає в будинку на станції «Оса» смт. Воловець, зареєстрований у будинку з 30.11.2001, у будинку проживають та зареєстровані члени сім'ї позивача. Позивач утримує будинок, оплачує постачання його електроенергією тощо.

ОСОБА_6 17.10.2014 звертався до ДП «Воловецьке ЛГ» із заявою щодо передачі у приватну власність (приватизацію) вищевказаного будинку, на що листом підприємства від 22.10.2014 № 519 одержав відмову, вмотивовану тим, що будинок перебуває на балансі підприємства та має статус службового будинку (лісового кордонного будинку), який відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного лісового фонду» (Закон № 2482-ХІІ) не підлягає приватизації (а.с. 11).

Згідно з Технічним паспортом на будинок АДРЕСА_2 та Висновком про вартість майна, виконаними на замовлення ОСОБА_6 суб'єктом оціночної діяльності, інженером з інвентаризації нерухомого майна приватним підприємцем ОСОБА_7 20.11.2014, житловий будинок має загальну площу 118,28 кв. м, житлову - 54,53 кв. м, до будинку належать дроварка, вбиральня, гараж, господарська будівля, стодола, ринкова вартість будинку з господарськими спорудами на 20.11.2014 становила 82700,00 грн (а.с. 9, 12-19).

Під час апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_6 і представник відповідача Повідайчик О.І. вищевказані факти визнали, змісту документів, у яких вони зафіксовані, не заперечували. Апеляційний суд перевіряв дані щодо правового статусу та характеристик спірного майна, представник відповідача на підтвердження правової позиції підприємства надав апеляційному суду як докази належності спірного будинку підприємству та перебування його на балансі копію картки обліку основних засобів, у якій зазначено, зокрема, під № 10310029 «Лісний кордон «Оса»» (рік вводу ХІІ 1990) і під № 10310017 «Лісний кордон «Чорней»» (рік вводу 1959), та інвентарну картку без номера на «Лісний кордон «Оса»», інвентарний номер 10310029.

Представник відповідача пояснив, що: будь-яких інших документів, окрім наданих апеляційному суду, зокрема, жодних правовстановлюючих документів на будинок, інвентарних справ на них, а також інвентарної картки на «Лісний кордон «Чорней»» ДП «Воловецьке ЛГ» не має, право власності на майно не реєструвало та статусу службового житла щодо будинку не оформлювало; статус лісового кордонного має будинок (виробниче приміщення), призначене для забезпечення виробничої діяльності, для тимчасового проживання робітників, для зберігання інструментів і т.ін., тоді як будинок, про який ідеться, фактично є житловим, у ньому не зберігаються інструменти, він не використовується для забезпечення виробничої діяльності підприємства. Сторони визнали, що будинки, поіменовані як «Лісний кордон «Чорней»» і «Лісний кордон «Оса»», знаходяться неподалік один від одного на ст. Оса, поблизу будинку, в якому проживає позивач, знаходяться кордонні лісові будинки, з використанням яких забезпечується виробнича діяльність підприємства.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст. 61 ч. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 118, 121, 122 ЖК України (тут і дані норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів), п.п. 3, 5, 16, 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою РМ Української РСР від 04.02.1988 № 37, що були чинними на час видачі наказу від 08.06.1999 № 62 по Воловецькому держлісгоспу, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету, зокрема, районної Ради народних депутатів та обліковується виконкомом; службові жилі приміщення надаються за рішенням, зокрема, адміністрації підприємства; на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет відповідної Ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

За приписами ст. 41 ч. 2 Конституції України, ст. 2 ч. 1, ст. 37 ч. 1, ст. 49 Закону України «Про власність», ст. 227 ч. 2 ЦК Української РСР (1963 р.) з урахуванням правил аналогії закону, п.п. 1.1.-1.7., 1.9., 2.1., 4.1. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держкомбудархітектури України від 09.06.1998 № 121 (реєстрація в Мінюсті України від 26.06.1998 за № 399/2839), право власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом; житловий або нежитловий будинок як об'єкт нерухомого майна та право власності на нього підлягають обов'язковій державній реєстрації на підставі правовстановлюючих документів щодо відповідного майна; володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. У подальшому мали місце зміни в законодавстві щодо регулювання відносин власності, проте, незмінними залишилися принципи, відповідно до яких право власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, з підстав, що не заборонені ним, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду, а з урахуванням положень ст.ст. 11, 178, 182, 316, 328 ЦК України, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухому річ, в т.ч., його виникнення, підлягає державній реєстрації.

Державна реєстрація об'єкта нерухомого майна і прав на нього є умовами належного обліку майна та його оборотоздатності. Згідно із Положенням про організацію бухгалтерського обліку і звітності в Україні, затвердженим Постановою КМ України від 03.04.1993 № 250 (п.п. 1, 5, 6, 12, 18, 36, 40, 43 та ін.), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що набрав чинності з 01.01.2000 (ст.ст. 1, 3, 9, 10 та ін.), Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88 (реєстрація в Мінюсті України від 05.06.1995 за № 168/704) (п.п. 1.1., 2.1., 2.2., 2.4., 2.15. та ін.), Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженою наказом Мінфіну України від 11.08.1994 № 69 (реєстрація в Мінюсті України від 26.08.1994 за № 202/412) (п.п. 1, 7, 11.7. та ін.), Положенням про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженим наказом Мінфіну України від 02.09.2014 № 879 (реєстрація в Мінюсті України від 30.10.2014 за № 1365/26142) (п.п. 1, 2, 5, підрозділ 1. «Інвентаризація основних засобів» Розділу ІІІ та ін.), що набрало чинності з 01.01.2015, які з урахуванням зміни редакцій діяли (діють) на час надання позивачу житла та на час розгляду справи судами, бухгалтерський облік та інвентаризація основних засобів, зокрема, нерухомого майна (житлового будинку), що перебуває у власності підприємства, пов'язаних з ним господарських операцій здійснюється на підставі правовстановлюючих та первинних документів, що фіксують відповідні господарські операції, підтверджують набуття майна у власність, його державну реєстрацію, витрати на придбання, утримання тощо.

У справі немає доказів дотримання відповідачем вимог законодавства, що регулює питання виникнення у підприємства та оформлення права власності на житловий будинок (нерухоме майно), його обліку на час передачі для проживання позивачу та на час виникнення і вирішення спору щодо права на житло, вимог законодавства щодо порядку надання жилому приміщенню (будинку) статусу службового житла, надання житла позивачу саме в якості службового із дотриманням відповідної процедури. Відповідач не надав суду ані правовстановлюючих, ані первинних бухгалтерських документів на спірний будинок, вищезгадані картка обліку основних засобів та інвентарна картка не є правовстановлюючими або первинними документами щодо вказаного майна. Понад те, і ці облікові дані є суперечливими та неповними: представник відповідача в апеляційному суді визнав, що спір стосується будинку, який у картці обліку основних засобів зазначено як «Лісний кордон «Чорней»» (рік вводу 1959), при цьому, у зазначеній картці вказано як цей будинок, так і «Лісний кордон «Оса»» (рік вводу ХІІ 1990), а інвентарної картки на «Лісний кордон «Чорней»» на підприємстві взагалі немає. Перебування майна на балансі підприємства та належність майна підприємству на праві власності не є тотожними поняттями, а сам по собі факт надання будинку підприємством позивачу для постійного проживання, за відсутності доказів належного оформлення відповідного права на майно підприємством, не свідчить про виникнення і наявність у підприємства такого права.

З огляду на викладене, твердження відповідача про те, що він є власником спірного нерухомого майна з належним оформленням права не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, на момент надання позивачу будинку для проживання та на час вирішення спору у відповідача не було і немає оформленого у передбачений законодавством спосіб правового титулу щодо майна. У юридичному значенні спірний будинок (нерухома річ) не має власника. Доводи відповідача про начебто набуття майна у користування позивачем із визначеним для останнього правовим титулом, яким є договір безоплатного користування майном, що із досягненням згоди щодо його істотних умов був у належній формі укладений сторонами (ст.ст. 153, 154, 324, 325 ЦК Української РСР (1963 р.)), теж безпідставні, позаяк, по-перше: такі спеціальні умови щодо надання службового житла, як випливає з наведених вище положень закону, не були дотримані і відповідний договір не укладався; по-друге, питання користування жилим приміщенням регулювалися нормами ст. 277 указаного Кодексу та відповідними нормами ЖК України; по-третє, норми ст. 324 указаного Кодексу регулювали, зрештою, питання безоплатного тимчасового користування майном, а позивачу будинок був наданий для постійного проживання.

За таких обставин, відмова підприємства позивачу у приватизації житлового будинку з одного боку ґрунтується на припущенні про наявність у будинку статусу як лісового кордонного будинку, з іншого, вказує на недопустимість приватизації житлового будинку, віднесеного установленим порядком до числа службових (ст. 2 ч. 2 Закону № 2482-ХІІ). Такі мотиви для відмови поза тим, що не ґрунтуються на належних фактичних і юридичних підставах, є взаємовиключними, це рішення відповідача унеможливлює реалізацію позивачем права на приватизацію житла у встановлений спосіб, виключає можливість позасудового врегулювання спору та спонукало позивача вимагати судового захисту своїх законних цивільних прав та інтересів (ст. 15, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 344 ч. 4 ЦК України, ст. 1, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України). Позивач, одержуючи житлове приміщення після набрання чинності Законом № 2482-ХІІ, не знав і не міг знати, що відповідачем права на будинок не були оформлені та що через такі дії підприємства він фактично не мав підстав для набуття прав володіння і користування житлом, а також, що ці дії позбавлять позивача підстав для набуття у власність житлового приміщення із застосуванням механізмів щодо врегулювання юридичного статусу приміщення, передбачених ЖК України та Законом № 2482-ХІІ.

Таким чином, ОСОБА_6 на час ухвалення рішення судом першої інстанції понад 15 років, а з урахуванням запровадження інституту набуття права власності за давністю володіння ЦК України (2003 р.) - з 01.01.2001 (ст. 344 ч. 1, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 р.)), добросовісно, відкрито і безперервно володів будинком № 3 на станції Оса смт. Воловець Закарпатської області, судом не було встановлено в діях позивача неправомірності, невідповідності закону набуття та подальшого володіння і користування житловим будинком. Придатність будинку до проживання ніким не оспорюється.

Відтак, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 328, 344 ЦК України, якими вони регулюються та відповідно до яких правомірність набуття права власності презюмується, а особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності. Доводи апеляції ґрунтуються на припущеннях, законності, обґрунтованості та справедливості рішення суду не спростовують і не дають підстав для його скасування з відмовою в позові, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду, ухвалене щодо ДП «Воловецьке ЛГ», залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» відхилити, рішення Воловецького районного суду від 17 грудня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді