АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кравець В.А.

- Борисової О.В.

при секретарі - Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 150000 грн., проценти за користування кредитом в розмірі 151643,89 грн., пеню за несвоєчасну сплату кредиту 18612,33 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів 12725,04 грн., всього 332981,26 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» судовий збір в сумі 3329,81 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, судом 1-ї інстанції залишено поза увагою той факт, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить періодів заборгованості, відсоткових ставок, чітких графіків розрахунків заборгованості, в ньому не зазначено усіх дат погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків за його користування. Матеріали справи також не містять будь-яких доказів виплати банком позичальнику кредиту за кредитним договором. Також, вказує на те, що судом 1-ї інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин між банком та відповідачем строк позовної давності, оскільки з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості чітко вбачається, що банк просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по відсоткам з 04.12.2008 року, а тому позовна давність має обчислюватися окремо по кожному простроченому платежу. Крім того, на правовідносини, які виникли між сторонами поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», всупереч яким, позивачем не направлено на адресу відповідача вимоги про погашення заборгованості, а тому позов є передчасним.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 04 грудня 2008 року між Акціонерним банком «Стракиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №02/980/К190, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних і погашенням згідно умов вказаного договору. Строк дії договору по 03.12.2009 року.

Правонаступником Акціонерного банку «Стракиївський банк» було Відкрите акціонерне товариство Акціонерний банк «Стракиївський банк».

03.12.2009 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Стракиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року, якою визначено термін погашення заборгованості в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних по 02.12.2010 року. Також розділ 5 даного кредитного договору викладено в новій редакції.

02.12.2010 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Стракиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року, якою визначено термін погашення заборгованості в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних по 01.12.2011 року.

Правонаступником Відкритого акціонерного товариства Акціонерний банк «Стракиївський банк» є Публічне акціонерне товариство «Стракиївський банк».

02.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Стракиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року, якою визначено термін погашення заборгованості в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних по 28 вересня 2012 року.

28.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Стракиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №4 до кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року, якою визначено термін погашення заборгованості в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних по 27 вересня 2013 року.

08.05.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Стракиївський банк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року, якою визначено термін погашення заборгованості в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних по 07 травня 2014 року.

Оскільки відповідач свої обов'язки за кредитним договором №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, то позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по договору в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги та, стягуючи з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 150000 грн., проценти за користування кредитом в розмірі 151643,89 грн., пеню за несвоєчасну сплату кредиту 18612,33 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів 12725,04 грн., всього 332981,26 грн., суд 1-ї інстанції посилався на те, що з досліджених судом доказів достовірно встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року не виконав, а тому позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Стракиївський банк» є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів на в повній мірі відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Додатковою угодою №5 від 08.05.2013 року до кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року визначено термін погашення заборгованості в сумі 150 000 грн. зі сплатою 20% річних по 07 травня 2014 року включно.

Пунктом 2.6 кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року встановлено, що нараховані проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту, шляхом внеску в касу кредитора або шляхом безготівкового перерахування платіжним дорученням на рахунок кредитора, вказаний в п.2.5 даного договору, та одночасно з остаточним погашенням кредиту. При остаточному погашенні кредиту позичальник зобов'язаний в першу чергу сплатити проценти за фактичний строк користування кредитом.

Проте, ОСОБА_3 свої обов'язки за кредитним договором №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.

Станом на 21.11.2014 року заборгованість за кредитним договором №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року становить 332 981,26 грн., в тому числі 150 000 грн. - заборгованість за кредитом, 151643,89 грн. - заборгованість за відсотками, пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 18612,33 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 12725,04 грн.

Оскільки факт не виконання відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань по кредитному договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року достовірно встановлений, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 332 981,26грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить періодів заборгованості, відсоткових ставок, чітких графіків розрахунків заборгованості, в ньому не зазначено усіх дат погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків за його користування, а тому є неналежним доказом у даній справі, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

У силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відповідач не надав ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного доказу на підтвердження неправильності наданого банком розрахунку заборгованості, або ж власного розрахунку з його обґрунтуванням, зазначивши лише, що наданий розрахунок є неправильним.

Твердження апелянта про те, що матеріали справи також не містять будь-яких доказів виплати банком позичальнику коштів за кредитним договором, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Пунктами 2.1, 2.2 кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року встановлено, що видача позичальнику кредиту проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок №26205901 о/р - 10510 в АБ «Старокиївський банк» з позичкового рахунку НОМЕР_1 в АБ «Стракиївський банк». Моментом (днем) надання позичальнику кредиту вважається день перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

З наявного в матеріалах справи копії меморіального ордеру №5133/1 від 04.12.2008 року вбачається, що на виконання умов кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року позивачем було перераховано кошти на поточний рахунок позичальника №26205901 о/р - 10510 в АБ «Старокиївський банк» з позичкового рахунку НОМЕР_1 в АБ «Старокиївський банк».

Отже, відповідно до умов кредитного договору №02/980/К190 від 04 грудня 2008 року днем отримання ОСОБА_3 кредиту в сумі 150 000 грн. є 04 грудня 2008 року. Даний факт, також підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з особового рахунку відповідача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції безпідставно не застосовано до позовних вимог банку строк позовної давності, оскільки з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості чітко вбачається, що банк просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по відсоткам з 04.12.2008 року, а тому позовна давність має обчислюватися окремо по кожному простроченому платежу, з огляду на таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство встановлює два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2014 року Публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій.

До позовної заяви позивачем було надано ряд документів, зокрема, і розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що банком розрахунок заборгованості по відсоткам було проведено за період з 04.12.2008 року по 20.11.2014 року.

З наявної в матеріалах справи розписки від 19.03.2015 року (а.с.38) вбачається, що представником ОСОБА_3 ОСОБА_6 копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками було отримано на руки 26.01.2015 року.

Тобто, з 26.01.2015 року відповідачу та його представнику було відомо про те, що банком розрахунок заборгованості по відсоткам було проведено за період з 04.12.2008 року по 20.11.2014 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Проте, ні відповідач, ні його представник до суду 1-ї інстанції з заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не звертався, а тому у суду 1-ї інстанції правових підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», всупереч яких позивачем не направлено на адресу відповідача вимоги про погашення заборгованості, а тому позов є передчасним, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п.п. 1,6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, що 22 квітня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій.

Даний позов не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання боржником умов кредитного договору, тобто договірних зобов'язань, які регулюються нормами цивільного законодавства України та на які не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у спорах про стягнення заборгованості за кредитним договором банк, як позивач, не є споживачем, а тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів», немає.

Не отримання відповідачем письмової вимоги про повернення кредиту не є перешкодою для реалізації банком права у будь - який час звернутись за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник в судовому засіданні може заперечувати проти позову, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги апелянта про те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм правильну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду 1-ї інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: