Справа №345/4649/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2015 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючого судді Юрчака Л.Б.

секретаря Пукіш В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні гаражем шляхом зняття незаконно встановленої брами, суд -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що ОСОБА_3, будучи її сусідом, на загальному заїзді, який є дорогою громадського користування і знаходиться у комунальній власності самовільно встановив браму, чим фактично самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,01 га та унеможливив їй разом із сім'єю користування заїздом, що веде до її гаражу. Тому і звернулася до суду з даним позовом.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та пояснили суду, що ОСОБА_3 самовільно встановлено ворота на заїзді загального користування в с. Добровляни Калуського району, тим самим захоплено земельну ділянку загального користування, яка слугує заїздом до гаражу позивачки, чим позивачу фактично чиняться перешкоди по користуванню гаражем, тому просили позов задоволити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та пояснили, що жодних перешкод позивачу з приводу користування гаражем, відповідач не чинить, а що стосується спірної земельної ділянки, то вважають, що дана земельна ділянка слугує заїздом виключно до будинковолодіння ОСОБА_3, а тому позивачка для заїзду до свого гаражу повинна використовувати заїзд, вказаний у її технічному паспорті.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ні позивачем, ні його представником не надано суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що відповідач чинить позивачу будь-які перешкоди з приводу використання нею гаражу. Окрім цього, як вбачається із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.6-8) та акту державного виконавця від 22.01.2015р. (а.с. 108), належний позивачці гараж знаходиться на частині домоволодіння позивачки. Що ж стосується посилання позивачки на те, що єдиний можливий заїзд до належного їй гаражу на даний час можливий виключно шляхом під'їзду по спірному заїзду, то суд не бере до уваги дане твердження, оскільки згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013р. (а.с. 33-35) позивачку зобов'язано перенести ворота зі спірного проїзду, та станом на момент розгляду справи рішення суду не виконано, що підтверджується листом ВДВС Калуського міськрайонного управління юстиції № 78 від 15.01.2015р. (а.с. 115). А ворота гаражу ОСОБА_2 на виконання рішення суду перенесені не були. Вони знаходяться на тому ж місці, на якому знаходились під час розгляду справи апеляційним судом, що підтверджується висновком суду викладеним в Ухвалі Калуського міськрайонного суду від 10.09.2014р. (а.с.38-39).

Що ж стосується твердження позивача та його представника, що земельна ділянка, яка використовувалась позивачем як заїзд до її гаражу, є загалним заїздом, який є дорогою громадського користування, то таке твердження позивача спростовується наступними доказами. А саме, листом Добровлянської сільської ради № 211 від 17.12.2014р. (а.с. 97), з яких вбачається, що правовий статус земельної ділянки, що використовується як заїзд ОСОБА_2. не визначений. Окрім цього, згідно листа Добровлянської сільської ради № 74 від 08.05.2012р. (а.с. 36) вбачається, що згідно генерального плану забудови с. Добровляни від 1985р., під'їзд до господарства ОСОБА_3зображений як під'їзд із АДРЕСА_1, та в період 2005-2010рр. рішення про визнання даного під'їзду громадським не приймалось. Аналогічне твердження міститься в листі відділу містобудування та архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва Калуської РДА від 26.01.2011р. № 5 (а.с. 74). Також, як вбачається із державного акту на право власності на земельну ділянку та експлікації земельних угідь ОСОБА_4 (а.с. 44-45), яка є сусідом та межівником з ОСОБА_3, від точки «Б» до точки «В» знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3, а не землі загального користування. Тож оцінюючи дані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка є виключно заїздом до господарства ОСОБА_3, та входить в межі земельної ділянки наданої ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування його будинковолодіння, а відповідно не є дорогою чи заїздом загального користування. Аналогічний висновок міститься в рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013р. (а.с. 33-35), а згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Тож оцінюючи в сукупності докази по справі, суд вважає, що у судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів того, що відповідачем чиняться якісь протиправні дії, які б створювали позивачу перешкоди з приводу використання належного позивачу на праві власності гаражу, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст., 16, 391 ЦК України, ст..ст. 57, 60, 61, 213, 214 ЦПК України , суд,

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні гаражем шляхом зняття незаконно встановленої брами - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня його проголошення.

СУДДЯ