Справа №127/2100/13- ц
Провадження № 2/127/447/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І. Е.

за участю: секретаря Пєскова Є. Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_9 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_6 на праві власності належав гараж, що розташовувався по АДРЕСА_1. 10.07.2011 року відповідач без згоди позивача, самовільно, умисно демонтував, належний ОСОБА_6 гараж, вартість якого складає 33 774, 00 гривень згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 895 від 07.06.2012 року, який міститься в матеріалах кримінальної справи Ленінського районного суду м. Вінниці № 212/11344/2012. Відповідач притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 356 КК України. Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.09.2012 року відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «г» та п. «г» ст. 1 та ст. 6 Закону України «Про амністію в 2011 році». Кримінальну справу було закрито, а цивільний позов залишено без розгляду. Отже, злочином позивачеві було завдано майнову шкоду в розмірі 33 774, 00 гривень. Крім того, в результаті злочину позивачу було завдано й моральну шкоду, яка виразилась в душевному болю, психічному травмуванні та пригніченні.

Вище викладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 33 774, 00 гривень та моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 гривень.

08.05.2013 року позивачем було уточнено позовні вимоги, в зв'язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 Так, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 як спадкоємців ОСОБА_9 на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 33 774, 00 гривень та моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 гривень.

Ухвалою суду від 08.05.2013 року до участі у справі було залучено правонаступників відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 і прийнято до розгляду уточнену позовну заяву.

Ухвалою суду від 12.11.2013 року позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача були залишені судом без розгляду.

До початку розгляду справи по суті позивачем було змінено предмет спору. Так, позивач просила суд зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 передати ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, металевий гараж, розмірами 6,4 м х 3,3 м х 1,84 м з характеристиками зазначеними у висновку будівельно-технічної експертизи № 895 від 07.06.2012 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи Ленінського районного суду м.Вінниці № 212/11344/2012. Також, позивач просила суд зобов'язати відповідачів передати їй гараж на протязі трьох місяців з моменту набрання рішенням суду законної сили. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що відповідно до вимог ст.ст. 1192, 1231 ЦК України, спадкоємці зобов'язані відшкодувати в натурі шкоду, завдану злочином, передбаченим ст. 356 КК України, вчиненим спадкодавцем.

Ухвалою суду від 05.03.2015 року, занесеною до журналу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа), судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зміну позовних вимог, встановивши, що дана заява є заявою про зміну предмета спору.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в заяві про зміну позовних вимог від 05.03.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що вважають їх необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_7 та законний представник неповнолітньої ОСОБА_8- ОСОБА_10 в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про часі місце розгляду справи. ОСОБА_7 причини неявки суду не повідомлено. ОСОБА_10 надано суду заяву про розгляд справи у її відсутність із зазначенням про не визнання позовних вимог і проханням відмовити позивачу в їх задоволенні.

Враховуючи заяву ОСОБА_10, яка є законним представником відповідача - неповнолітньої ОСОБА_8, відсутність поважних причин неявки в судове засідання співвідповідача ОСОБА_7 і висловлення її позиції щодо невизнання нею позовних вимог в судових засіданнях, а також враховуючи думку представника позивача і представників відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідача ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8

Судом по справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.09.2012 року у кримінальній справі № 212/11344/2012, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2012 року, ОСОБА_9 було звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 356 КК України, на підставі п. «г» та п. «г» ст. 1 та ст. 6 Закону України «Про амністію в 2011 році»; кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України, закрито в зв'язку із застосуванням акту амністії; цивільний позов ОСОБА_6 - залишено без розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом було досліджено матеріали кримінальної справи № 212/11344/2012.

Так, вище вказаним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_9 відповідно до рішення Вінницької міської ради № 537 від 10.11.2006 року отримав у власність земельну ділянку в межах будинковолодіння АДРЕСА_2, на якій на той час знаходився металевий гараж, належний на праві спільної приватної власності згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.10.2009 року та ухвали того ж суду від 17.12.2009 року ОСОБА_6; 10.07.2011 року в період часу з 12-ї по 18-ту годину ОСОБА_9, достовірно знаючи, що металевий гараж, який розташований на його ділянці, належить ОСОБА_6, а також те, що законність його будівництва оспорюється в судовому порядку, самовільно, тобто без згоди власника гаража - ОСОБА_6, та всупереч встановленому законом порядку, разом з невстановленими особами, умисно демонтував вказаний гараж; вартість гаражу відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 895 від 07.06.2012 року складає 33 774 грн.; внаслідок вказаних дій ОСОБА_6 було заподіяно значну матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Верховний Суд України в п. 2 Постанови Пленуму вiд 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звiльнення особи вiд кримiнальної вiдповiдальностi» звернув увагу на те, що умовою звiльнення особи вiд кримiнальної вiдповiдальностi є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно вiд того, закiнчено його чи нi, вчинений вiн одноособово чи у спiвучастi. При вирiшеннi питання про звiльнення особи вiд кримiнальної вiдповiдальностi суд (суддя) пiд час попереднього, судового, апеляцiйного або касацiйного розгляду справи повинен переконатися (незалежно вiд того, надiйшла вона до суду першої iнстанцiї з вiдповiдною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляцiйного та касацiйного судiв - з обвинувальним вироком, що дiяння, яке поставлено особi за провину, дiйсно мало мiсце, що воно мiстить склад злочину i особа винна в його вчиненнi, а також що умови та пiдстави її звiльнення вiд кримiнальної вiдповiдальностi передбаченi КК України. Тiльки пiсля цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК України порядку вiдповiдне судове рiшення.

Отже, постанова Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.09.2012 року у кримінальній справі № 212/11344/2012, є доказом у даній справі в розумiннi ст. 57 ЦПК України.

Тому, твердження представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про безпідставність посилання представника позивача на вище вказану постанову суду як на доказ у даній цивільній справі, є безпідставним.

Статтею 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» говорить, що амністія це звільнення від відбування покарання. Від обов'язку відшкодування завданої злочином шкоди винна особа не звільняється в силу ст. 14 Закону України «Про амністію в 2011 році».

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер у віці 62 років, про що 20.02.2013 року було складено відповідний актовий запис № 517, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 20.02.2013 року.

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина.

В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 5/2013 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9.

Як вбачається з матеріалів вище вказаної спадкової справи доприватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Євстратової О.О. із заявами про прийняття спадщини звернулись: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 і ОСОБА_10 від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_8.

07.06.2013 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Євстратовій О.О. заяву про відмову від від спадщини на користь сина ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_7

15.08.2013 року ОСОБА_10 повідомила приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Євстратову О.О. про наявність спору із спадкоємцями ОСОБА_9 і її звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні.

Скориставшись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 1273 ЦК України, 16.08.2013 року ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, що залишились надень смерті спадкодавця ОСОБА_9

Ухвалою суду від 18.12.2013 року, яка набрала законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 21.01.2014 року, провадження у даній цивільній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 провстановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.04.2014 року, яке набрало законної сили 23.06.2014 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, позов ОСОБА_10 було задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_10 із ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, з листопада 2007 року по листлпад 2012 року.

Нормами ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Судом встановлено, що померлим ОСОБА_9 заповіт не складався, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України відповідачі ОСОБА_2 (мати спадкодавця), ОСОБА_7 (дочка спадкодавця), ОСОБА_4 (син спадкодавця) та ОСОБА_8 (дочка спадкодавця) є спадкоємцями за законом першої черги після померлого ОСОБА_9.

Відповідно до ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Верховним Судом України в п. 27 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах по спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 звернуто увагу судів на те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілогоможе зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно ч. 1 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Відповідно до ст. 22 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода); на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Системний аналіз вказаних норм приводить до висновку, що в даному випадку, до спадкоємців переходить обов'язок відшкодувати шкоду, яка була завдана спадкодавцем, лише шляхом відшкодування завданих збитків, а не в натурі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволені позову слід відмовити, оскільки вимоги є необґрунтованими.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, що не позбавляє права позивача звернутися до суду за захистом порушених прав в інший спосіб.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, шляхом зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 передати ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, металевий гараж, розмірами 6,4 м х 3,3 м х 1,84 м з характеристиками зазначеними у висновку будівельно-технічної експертизи № 895 від 07.06.2012 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи Ленінського районного суду м. Вінниці № 212/11344/2012, слід відмовити.

На час звернення до суду з позовом позивач була звільнена від сплат судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відповідачами судові витрати понесені не були.

Відповідно до наведеного вище та керуючись Конституцією України, ст.ст. 15, 16, 22, 1192, 1217, 1218, ч. 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ст. 1223, ч. 1 ст. 1231, ст.ст. 1258, 1261, 1268 - 1270 ЦК України, ст.ст. 1, 14 Закону України «Про амністію», Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 179, 209, 212-216, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, шляхом зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 передати ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, металевий гараж, розмірами 6,4 м х 3,3 м х 1,84 м з характеристиками зазначеними у висновку будівельно-технічної експертизи № 895 від 07.06.2012 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи Ленінського районного суду м. Вінниці № 212/11344/2012 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягомдесяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отриманнякопії цього рішення.

Суддя: