Провадження № 2/127/27/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів Мельникової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідносин за договором поруки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідносин за договором поруки, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.07.2006 року у м. Вінниці між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого являється ПАТ «ОТП Банк», було укладено договір поруки №SR-B00/144/2006, за яким позивач зобов'язалась відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов'язань перед АКБ «Райффайзенбанк Україна» по кредитному договору №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року.

16.09.2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до суду до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості ОСОБА_4 відповідно до договору поруки №SR-B00/144/2006 від 19.07.2006 року. Зі змісту отриманого позову позивачу стало відомо, що між банком та ОСОБА_4 було укладено Додаток №1 до Додаткової угоди №1 від 11.03.2009 року до кредитного договору №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року, відповідно до якого відсоткова ставка по кредиту збільшується на 1,20% з 19.10.2009 року.

Проте, жодних змін та доповнень до договору поруки позивач не підписувала. Окрім того, договір поруки не містить умов, які наперед погоджують зміни до кредитного договору.

Таким чином, позивач вважає, що з моменту укладення Додатку №1 до Додаткової угоди №1 від 11.03.2009 року до кредитного договору, за яким відсоткова ставка по кредиту збільшується на 1,20% з 19.10.2009 року, фактично припинено правовідносини за договором поруки і подальше невизнання цього з боку відповідачів є порушенням прав позивача.

Окрім того, 20.06.2011 року за вих.№15152 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направлено ОСОБА_3 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року, відповідно до змісту якої відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», скориставшись правом передбаченим п.3.1 договору поруки, вимагає достроково виконати боргові зобов'язання позичальника в повному обсязі на протязі 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Дану вимогу позивач отримала 22.06.2011 року.

Таким чином, у зв'язку зі зміною банком терміну повернення кредиту в сторону його зменшення, починаючи з 23.07.2011 року у відповідачів розпочався строк позовної давності на всю заборгованість як до боржника так і до поручителя, оскільки останній несе солідарну відповідальність.

Враховуючи, що строк дострокового виконання основного зобов'язання настав 22.07.2011 року відповідачі в будь-якому випадку мали право звернутись з позовом до позивача на протязі шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України. А, оскільки, відповідачі в передбачений законом строк таких дій не вчинили, позивач вважає, що зобов'язання, що виникло з договору поруки, має бути визнано припиненим, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідачів за довіреністю Мельникова М.В. позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні останніх відмовити, застосувавши до виниклих правовідносин строк позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 19.07.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого являється відповідач ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №CNL-B00/144/2006, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 39 000 дол. США на споживчі цілі з фіксованою процентною ставкою - 14% річних, дата остаточного повернення кредиту 18.07.2016 року (а.с.6-7, 7а-12).

Також, 19.07.2006 року у м. Вінниці між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна», було укладено договір поруки №SR-B00/144/2006, за яким позивач зобов'язалась відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов'язань перед АКБ «Райффайзенбанк Україна» по кредитному договору №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року (а.с.5).

Вищезазначений договір поруки від 19.07.2006 року не містить чітко визначеного строку дії договору, а лише зазначає, що діє до повного припинення зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфеля від 18.03.2011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, a TOB «ОТП Факторинг України» прийняло право вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та боржниками.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оформлюючи відступлення права вимоги, банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первинного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила.

Таким чином, у зв'язку з вищенаведеним, відповідач TOB «ОТП Факторинг України» набув права вимоги по кредитному договору №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року та договору поруки №SR-B00/144/2006 від 19.07.2006 року.

20.06.2011 року за вих.№15152 відповідачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було направлено позивачу досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року, відповідно до змісту якої відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», скориставшись правом передбаченим п.3.1 договору поруки, вимагає достроково виконати боргові зобов'язання позичальника в повному обсязі на протязі 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги (а.с.36). Вищезазначену вимогу позивач отримала 22.06.2011 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.37)

Таким чином, у зв'язку зі зміною банком терміну повернення кредиту в сторону його зменшення, починаючи з 23.07.2011 року у відповідача розпочався строк позовної давності на всю заборгованість як до боржника так і до поручителя, оскільки останній несе солідарну відповідальність.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Стаття 251 ЦК України визначає, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, що має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 ЦК України та ч.2 ст.252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в останньому не встановлено строку після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, про що й неодноразово звертав Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх роз'ясненнях.

Так, у п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, відповідач (кредитор) змінив строк виконання основного зобов'язання з договірного (18.07.2016 року) на достроковий, вказавши строк виконання 30 днів з дня отримання позивачем письмової досудової вимоги.

Виходячи із цього, строк виконання основного зобов'язання закінчився 23.07.2011 року (22.06.2011 року + 30 днів), а отже через 6 місяців припинилась порука - 23.01.2012 року, оскільки кредитор не звернувся у цей період з досудовою/судовою вимогою до поручителя про виконання зобов'язання.

Надані представником відповідача у судовому засіданні заперечення суд не приймає до уваги, оскільки останні безпідставні та є такими, що не заслуговують на увагу.

Так, не можна вважати направлену 20.06.2011 року відповідачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заяву позивачу як досудову вимогу у розумінні ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки така вимога мала бути пред'явлена відповідачем від настання строку виконання такого зобов'язання, тобто після 23.07.2011 року і до 23.01.2012 року.

До того ж, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» лише 16.09.2014 року звернувся до суду із відповідною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.18-21).

Окрім того, зі змісту вищезазначеної позовної заяви позивачу та суду стало відомо, що між банком та ОСОБА_4 було укладено Додаток №1 до Додаткової угоди №1 від 11.03.2009 року до кредитного договору №CNL-B00/144/2006 від 19.07.2006 року, відповідно до якого відсоткова ставка по кредиту збільшується на 1,20% з 19.10.2009 року (а.с.13-17).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно роз'яснень, наданих у п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо ж в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя (позивача) та його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Отже, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Окрім того, суд не приймає доводи та міркування представника відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки до даних правовідносин строк позовної давності не може бути застосований з наступних міркувань.

Право виникає в силу закону. Частина 1 та частина 4 статті 559 ЦК України чітко визначає підстави припинення поруки. Таким чином, підстави припинення поруки чітко передбачені законом і є вичерпними. А тому, не пред'явивши вимоги на протязі 6 місяців від настання строку виконання основного зобов'язання до позивача та у зв'язку із збільшенням процентної ставки кредитного договору без згоди на те поручителя, порука між позивачем та відповідачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» припинилася, а відтак відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в силу закону взагалі не мав права на звернення до суду із позовом до позивача про стягнення заборгованості, яка виникла з даного договору.

Окрім того, згідно правового висновку Верховного Суду України у справі №6-134цс12, поручитель має право звернутись до суду з позовом про визнання зобов'язання за договором поруки припиненим, тобто про визнання права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

А тому, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають до задоволення.

Крім того в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову до суду в сумі 243,60 грн., згідно квитанції №1735 8990 7256 283 від 13.10.2014 року (а.с.1).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.16, 252, 526, 559 ЦК України ст.ст.10, 56, 60, 79, 88, 158, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати припиненим зобов'язання, що виникли з договору поруки №SR-B00/144/2006, укладеного 19.07.2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_3.

Стягнути в рівних частках з публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», , місцезнаходження якого за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 43, та товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», , місцезнаходження якого за адресою: м. Київ, вул. Фізкультури, 28д, витрати щодо сплати судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: