УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 30 березня 2002 року. У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними розірваний 24 липня 2009 року. Вони не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства, після припинення сімейних відносин дочка повністю перебуває на утриманні позивачки. ОСОБА_7 не надає допомоги на утримання та виховання дитини. Відповідач офіційно не працює, хоча має значний неофіційний дохід, але ухиляється від добровільного утримання дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - просила скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 березня 2002 року по 24 липня 2009 року, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі у них народилася спільна дитина - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції повторно 12 березня 2009 року.

У позовній заяві зазначено місце проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1. При цьому до позовної заяви не додано будь-яких доказів на підтвердження факту проживання позивачки та дитини за зазначеною адресою. Також не додано доказів на підтвердження факту перебування дитини на утриманні її матері.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки від 15 серпня 2014 року № 72 про склад сім'ї та реєстрації місця проживання, виданої Центром обслуговування абонентів № 3 МКП «Основаніє», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована ОСОБА_11, 1954 року народження, та її син - ОСОБА_12, 1992 року народження.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС ОСОБА_6, 1980 року народження, знята з реєстрації за вказаною адресою в 2009 році в Німеччину в м. Дрезден.

У 2009 році відповідачем був наданий позивачці нотаріально посвідчений дозвіл (згода) на виїзд її разом з їх дочкою до Німеччини.

Згідно з відповіддю від 31 липня 2014 року № 61212/19-571/1-1220вих-14, наданою консульським відділом на запит відповідача, ні ОСОБА_6, ані ОСОБА_10 на консульському обліку у посольстві не перебували й не перебувають, відповідно, установа не володіє інформацією щодо їхнього місця проживання.

Згідно з довідкою, виданою Генеральним консульством України в Мюнхені, ОСОБА_6 зареєстрована громадянкою України, але даних про місце її проживання не вказано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зазначені довідки спростовують факт проживання позивачки за адресою, вказаною у позовній заяві, та не підтверджують факт проживання дитини разом з позивачкою. На час розгляду справи місце проживання позивачки та дитини не було належним чином встановлено. Позивачкою не надано суду доказів проживання дитини саме з нею та перебування дитини на її утриманні. Враховуючи викладене та той факт, що представник позивачки діє на підставі довіреності, виданої у лютому 2006 року, тобто понад 8 років тому, та на цей час не має інформації щодо місця фактичного проживання позивачки та дитини, за відсутності документально підтвердженої інформації щодо місця проживання дитини та перебування її на утриманні ОСОБА_6, вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки суди вважали необґрунтованими.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Суд апеляційної інстанції на вищезазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 212, 303 ЦПК України не взяв до уваги довідки від 16 вересня 2014 року МП № 281-1, МП № 281-2 відділення реєстрації та паспортизації паспортного столу м. Нюрнберг про місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_10, які надані до апеляційної скарги, та не надав їм оцінки, дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко