Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ11 лютого 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГорелкіної Н.А.,суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2014 року, в с т а н о в и л а:У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, на обґрунтування якого зазначило, що 8 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 70 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 7 липня 2015 року, з оплатою 15,0 % річних за користування кредитом. На забезпечення грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту 8 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки б/н, предметом якого є нежитлова будівля літ. «Б-1», загальною площею 305,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та на підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки, в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 19 березня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 95 844,53 долари США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 766 085 гривням 33 копійкам, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності відповідачам, а саме: нежитлову будівлю літ. «Б-1», загальною площею 305,2 кв. м по АДРЕСА_1, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що банком не дотримано порядку щодо належного повідомлення позичальника, передбаченого ст. 35 Закону України «Про іпотеку», не надано доказів про розмір заборгованості, у зв'язку з чим дійшов висновку про порушення позивачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, крім того, зазначив, що видана 25 вересня 2013 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Про Консалтинг» (далі - ТОВ «Про Консалтинг») довіреність на ім'я ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 240 ЦК України, оскільки останній не є працівником товариства. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вказаних вимог судами не дотримано. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таким умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За змістом частин 2, 3 статті 35 Закону України «Про іпотеку», положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Як роз'яснено у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував та не звернув уваги на наявні в матеріалах справи листи-повідомлення банку про усунення порушення, надіслані відповідачам, та дійшов передчасного висновку про порушення позивачем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилась довідка від 19 березня 2013 року про розмір заборгованості ОСОБА_5 перед банком, який не перевірив, чи є вона належним доказом в розумінні ст. 58 ЦПК України. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, та, дійшовши висновку про невідповідність довіреності, виданої 25 вересня 2013 року директором ТОВ «Про Консалтинг» на ім'я ОСОБА_7, не перевірив належним чином зміст п. п. 3.2.2 та 3.2.4 договору доручення від 1 червня 2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Про Консалтинг». За таких обставин ухвалені при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а:Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко