Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/676/15-ц Головуючий у 1-й інст. Ковалик Ю. А.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Заполовського В.Й., Шевчук А.М.

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 28 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 28 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 з подальшим зняттям його з реєстрації з підстав передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, надаючи правову оцінку доказам по справі не врахував, що дана квартира є особистою власністю позивач, оскільки була придбана за її особисті кошти. Відповідач, який є колишнім її чоловіком, не вживав жодних дій для отримання її у власність. У зв'язку з чим останній втратив право на користування спірним житлом, оскільки не проживає в ньому без поважних причин з серпня 2011 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна ( ч.2 ст. 317 ЦК)

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що з 23 липня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 вересня 2012 року. Після розірвання шлюбу позивачу присвоєно дошлюбне прізвище «ОСОБА_2» (а.с.6).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком В.О. та зареєстрованого в реєстрі № 3272, 29 серпня 2007 року позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 за ціною 10437,00 грн. (а.с.4).

Сторони разом з малолітньою донькою позивача від першого шлюбу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1., малолітньою донькою сторін - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та братом позивача - ОСОБА_7 зареєстровані, як проживаючі у спірній квартирі (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі, а тому відсутні правові підстави для визнання відповідача, як власника житлового приміщення, таким, що втратив право на користування останнім.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В силу ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.ч.2,3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стаття 60 СК України встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними і допустимими доказами тим із подружжя, хто оспорює право спільної сумісної власності.

Як установлено судом, спірна квартира була придбана на ім'я ОСОБА_8 29 серпня 2007 року, тобто за час шлюбу сторін.

Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи позивач належними і допустимими доказами не довела, що спірна квартира придбана за кошти, які належали їй особисто.

Також, як убачається із п.11 Договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2007 року, цей правочин вчиняється за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_3, про що свідчить його заява, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюком В.О. 29.08.2007року, реєстр № 3271 (а.с.4). Отже, надаючи таку згоду, ОСОБА_3 діяв як особа, яка має право на придбане майно.

За таких обставин, враховуючи, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, являється спільною сумісною власністю подружжя, а належних та допустимих доказів, які б свідчили про придбання спірного майна за особисті кошти позивачем надано не було, підстави для визнання відповідача, як власника житлового приміщення, таким, що втратив право на користування останнім відсутні.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам. В ході апеляційного провадження докази, які впливають на правильність та правомірність прийнятого судом рішення, стороною позивача не надавались, що спростовує доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

0Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий : Судді :