25 лютого 2015 року м. Мукачево Справа №303/535/15-ц
Номер рядка стат. звіту - 38
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Прокоп Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу
до відповідача Чинадіївської селищної ради Мукачівського району
третя особа без самостійних вимог: реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ Закарпатської області
про визнання права власності в порядку спадкування,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чинадіївської селищної ради Мукачівського району про визнання в порядку спадкування права власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (надалі - Будинок).
Третьою особою зазначено реєстраційну службу Мукачівського МРУЮ Закарпатської області.
Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею права власності на вищевказане спадкове майно за ОСОБА_3, який був його забудовником.
Необхідність вирішення такого питання у судовому порядку, пов'язана з тим, що чоловік позивача за час свого життя, та за умови фактичного користування Домоволодінням, не оформив право власності на нього, в зв'язку з чим позивачу було відмолено у видачі Свідоцтва про право власності на спадкове майно.
В судове засідання позивач не з'явилася, оскільки на підставі поданої письмової заяви просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання також не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 39), причину неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи та заперечень суду не надали, а тому відповідно до ст. 224 ЦПК України суд, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Судом встановлено, що 09.11.1959 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_3, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №64 (а.с. 12).
Згідно з даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого виконкомом Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис №33 (а.с.4) ОСОБА_3 помер - ІНФОРМАЦІЯ_1.
В матеріалах справи міститься технічний паспорт на будинок за предметом позовних вимог (а.с. 8-11) з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного об'єкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок, літ. «А», 1968 року побудови, прибудова літ «А1», сараї літ.«Д» та «Е», убиральня літ. «Є».
Як свідчать дані довідки Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області від 27.01.2015 №187 на день смерті ОСОБА_3, у Домоволодінні проживали та були зареєстровані дружина - ОСОБА_1, 1931 р.н. та донька ОСОБА_4, 1965 р.н. (а.с. 14, 20).
Згідно з даними заяви, посвідченої 29.01.2015 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, 1965 р.н., відмовилася від частки спадкового майна за померлим ОСОБА_3 (а.с. 15).
На підставі постанови державного нотаріуса Мукачівської районної державної нотаріальної контори від 29.01.2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на Домоволодіння (а.с. 16).
З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.
Відповідно до абзаців другого та третього пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Так, ст. 548 ЦК УРСР 1963 р. було передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
У відповідності з положеннями ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. спадкоємцем, що прийняв спадщину визнається, вважається особа, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном.
Оцінюючи фактичні обставини по справі не предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Як свідчать дані Свідоцтва на забудову в сільських населених пунктах УРСР від 23.02.1963 року, а також Оцінюючого акту №39 від 25.06.1968 року, (а.с. 17, 18-19), забудовником будинку, що розташований в АДРЕСА_1, був ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Будинок побудований в 1968. В свою чергу, головою дворогосподарства на даний час є позивачка, яка проживає за вищевказаною адресою з моменту забудови Домоволодіння, тобто з 1968.
Отже, проживаючи в будинку, який побудував її чоловік, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачка фактично прийняла спадщину.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня
2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.
Поряд з цим, згідно з даними технічного паспорту на будинок (а.с. 8-11) у складі Домоволодіння, на яке позивач просить визнати за ним право власності, є також об'єкти самовільного будівництва, позначені літерами «А1», «Д», «Е» та «Є», які побудовані в 1992 році. Однак право власності на такі об'єкти нерухомості підлягає визнанню з урахуванням положень ст.ст. 331, 376 Цивільного кодексу України та приписів п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».
По відношенню до цього суд виходить з того, що згідно з положеннями частин першої - третьої ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Аналізуючи вищевказані положення Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі №24-753/0/4-13 вказав, що право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.
Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Як свідчать дані технічного паспорту (а.с. 11 зворот) об'єкти самоввільного будівництва, розташовані на земельній ділянці, яка була в користуванні померлого ОСОБА_3; на вказаній земельній ділянці також розташовані об'єкт нерухомості (літери «А»), забудовником якого був спадкодавець.
Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Як свідчать матеріали справи, позивач в однозначній мірі є спадкоємцем майнових активів як за своїм чоловіком, який був фактичним забудовником та володільцем Домоволодіння. Інші можливі спадкоємці, не висловили бажання успадкувати зазначене вище майно, про що свідчать їх письмові заяви. В свою чергу, роком забудови Домоволодіння є 1968 рік, тому воно не підлягало обов'язковій державній реєстрації. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність правовстановлюючих документів на Домоволодіння. Також позивач, у повній мірі дотримався і законодавчо визначеного порядку оформлення власності на спадкове майно, а саме звернулася з відповідною заявою до державного нотаріуса, однак отримала відмову, тому її звернення щодо визнання за нею права власності на спадкове майно підлягає судовому захисту.
З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно - правової реалізації відносин із спадкування Домоволодіння, а також оформлення права власності на нього, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення.
Керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позов задоволити повністю.
2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_1), в порядку спадкування, право власності на житловий будинок, що знаходяться в АДРЕСА_1.
3. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Кость