Києво-Святошинський районний суд Київської області
РІШЕННЯ

Іменем України

02.02.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Боярського будинку відпочинку Українського товариства сліпих УТОС про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивую чи його тим, що 01.06.2011 року він був прийнятий на роботу якості прибиральника території Боярського будинку відпочинку Українського товариства сліпих ББВ УТОС.

В жовтні 2011 року позивача було переведено на посаду охоронника, а за сумісництвом - на посаду прибиральника території. Про те ОСОБА_2, яка виконувала обов'язки бухгалтера-касира і начальника відділу кадрів УТОС запису в трудову книжку не зробила.

По брехливому звинуваченню судом було винесено не обґрунтоване рішення і позивач був засуджений до 1-го року позбавлення волі.

З 19 жовтня 2012 року по 10 січня 2013 року перебував в слідчому ізоляторі м. Києва, поки Апеляційний суд Київської області не скасував вирок.

Не дивлячись на те, що вирок суду не вступив в законну силу наказом від 30.12.2012 року позивача було звільнено 30.09.2012 року без вказаних причин звільнення за статтею КЗпП.

Коли позивач, після звільнення з СІЗО, дізнався про те що на його місце охоронця прийнято іншу людину, то він звернувся з роз'ясненням до директора УТОС гр. ОСОБА_3, який повідомив йому, що наказ про його звільнення не підписував і що цим питанням розбереться, а що б він виконував обов'язки двірника.

Змоги ознайомитись з наказом про звільнення та про його прийняття на роботу в якості охоронця ОСОБА_2, позивачу не надала.

На звернення позивача до нового директора УТОС ОСОБА_4, надала письмову відповідь, про те, що надати копію наказу про його звільнення з посади охоронця 2012 році немає можливості у зв'язку з відсутністю документів тобто наказу про звільнення.

Позивач звернувся до центрального управління УТОС заявою про не промірних дій керівництва будинку відпочинку УТОС, його повідомили від 01.12.2014 року що у зв'язку зі звільненням директора УТОС ОСОБА_3, та бухгалтера ОСОБА_2 не має на них впливу та пораджено звернутись до суду.

На звернення позивача до Управління соціального захисту населення листом від 07.11.2014 року вони підтвердили що в жовтні місяці 2011 року його було переведено на посаду охоронника, а за сумісництвом на посаду прибиральника території, про те надати копію наказу про його звільнення немає можливості так як документи відсутні.

Також позивачу було повідомлено, що за період роботи з початку вересня 2011 року по 31 вересня 2012 року йому була надана відпустка в грудні місяці цього ж року та компенсація за відпустку була виплачена в грудні місяці 2012 року.

Хоча в дійсності компенсацію за відпустку як і за роботу та час вимушеного прогулу отримав за нього охоронник гр. ОСОБА_5 Загалом ОСОБА_5 отримав замість позивача згідно бухгалтерських відомостей 3858 грн. 46 коп.

Позивачу не відомо хто саме привласнив нараховані йому кошти, про те очевидно, що ОСОБА_2, не мала права видавати їх іншій людині, а гр. ОСОБА_5, на мав права їх отримувати, проте чи розпочате кримінальне провадження позивачу не відомо.

З посади прибиральника території УТОС позивач звільнився 28 листопада 2014 року за згодою сторін і згідно довідки нового головного бухгалтера за 2014 року ним отримано в розмірі 1424 гривні 44 коп.

Проте до цього часу він їх не отримав.

Наказ від № 25 від 30.12.2012 року позивач вважав незаконним з кілько підстав. Він був звільнений під час знаходження в СІЗО починаючи з 19.10.2012 по 10.01.2013 року, коли вирок районного суду не набрав законної сили. Не зрозуміло хто і коли наказ підписав і з якої саме посади позивач звільнений. Хоча виходячи з відповіді Управління соціального захисту випливав, що звільнений з посади охоронника.

Проте ознайомитися з наказом про його звільнення з посади охоронця яке вказано в трудовій книжці він зміг лише 28.11.2014 року коли йому видали трудову книжку у зв'язку із звільненням з посади прибиральника терарії УТОС.

Тому позивач просив визнати наказ № 25 від 30.12.2014 року таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства та постановити рішення про поновлення його в якості охоронника Боярського будинку відпочинку УТОС.

В подальшому позивачем уточнювались вимоги згідно яких він просив визнати недійсним наказ від 30.12.2012 року за № 25, поновити його на роботі на посаді охоронника УТОС та стягнути з відповідача заробітну плату та розрахункові суми в розмірі 2629 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно копії трудової книжки ОСОБА_1, вбачається що він 01.06.2011 року за Наказом № 08 від 01.06.2011 р. позивач був прийнятий на посаду двірника на оздоровчий сезон Боярського будинку відпочинку Українського товариства сліпих УТОС.

Наказом № 25 від 30.12.2012 року позивача було звільнено з займаної посади.

Копію спірного наказу сторонами до суду надано не було.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 на ім'я директора Боярського будинку відпочинку УТОС 8.05.2013 р, позивачем просилось прийняти його на роботу на посаду двірника з 18.05.2013 року.

Згідно копії трудової книжки вбачається що згідно наказу № 2/05-к від 15.05.2013 р. позивача було прийнято на посаду прибиральника території Боярського будинку відпочинку УТОС з 18.05.2013 р.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Отже станом на час видання 15.05.2013 року наказу відповідача про прийняття на роботу позивача на посаду двірника, у останнього була на руках трудова книжка з відповідним записом про звільнення його з посади охоронця згідно Наказу № 25 від 30.12.2012 року.

Згідно листа відповідача від 15.10.2014 року Вих. № 82 адресованого позивачу на його звернення від 13 жовтня 2014 року вбачається, що копію наказу про звільнення з посади охоронця Боярського будинку відпочинку УТОС ОСОБА_1 в 2012 році не має можливості.

Інформація про звільнення позивача згідно з наказу № 25 від 30.12.2012 року також була повідомлена йому листом Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської РДА від 07.11.2014 р. № Б-60.

Згідно поштову штампу вбачається що позивач звернувся до суду за захистом свої прав 16.12.2014 року.

Стаття 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, а саме п. 4 визначено що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позовних вимогах, оскільки позивачем ОСОБА_1 був пропущений місячний строк для звернення до суду щодо звільнення та поновлення на посаді та пропущено трьохмісячний строк щодо виплати коштів.

Доказів поважності причин пропущення строку для звернення до суду позивачем не надано, оскільки з довідки Київського слідчого ізолятору України в м. Києві та Київській області вбачається, що позивач утримувався в Київському СІЗО з 19.10.2012 року по 10.01.2013 року, що не позбавляло позивача починаючи з 10.01.2013 року звернутись за захистом своїх прав до суду.

Керуючись ст. ст. 233, 234 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" ст.ст. 15, 16 ЦК України ст. ст. 3, 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Боярського будинку відпочинку Українського товариства сліпих УТОС про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя Дубас Т.В.