Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2015 сел. Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Грузман Т.В., за участі секретаря судового засідання Марченка О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи служби у справах дітей Оржицької районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком та про звільнення від сплати аліментів на стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

18.09.2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з 1999 року по 2012 рік позивач перебував у шлюбі з відповідачем. У шлюбі народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина спочатку проживала разом з матір»ю, а з 20.07.2014 року перейшла проживати до батька. Мати на даний час не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні сина. Так як син наполягає на сумісному проживанні разом з позивачем, то прохає визначити місце проживання дитини разом з батьком. Вказане відповідатиме інтересам дитини, оскільки мати працює, пізно приходить додому, при чергових сварках виганяє сина з дому. Окрім того, позивач згідно рішення суду сплачує на користь відповідача аліменти, хоча дитина проживає разом з ним. Прохає прийняти рішення щодо звільнення від сплати аліментів та стягувати з відповідача аліменти у розмірі ? частина від заробітку та до досягнення сином повноліття.

Ухвалою суду від 17.11.2014 року позовні вимоги щодо звільнення від сплати аліментів та щодо їх стягнення залишено без розгляду.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, зазначивши, що син має кращі стосунки з ним, він має всі умови для навчання, виховання. Спілкування з матір»ю не відповідає інтересам дитини, оскільки між сином та нею часто виникають сварки, що призводить до того, що син приходить до батька.

Відповідач позовні вимоги заперечила, вважає, що позивач скориставшись тим, що вона не забороняла сину спілкуватись з батьком, створив умови коли син став проживати разом з ним. Вважає, що має постійне місце роботи, пенсію, які сприяють належному утриманню дитини. Батько ж у свою чергу не працює, має такий характер, який негативно відображається на світогляді сина. Вважає, що за доцільне визначити місце проживання дитини разом з нею. Представник відповідача у судовому засіданні зауважила, що сенсу розглядати вказану справу не вбачає, оскільки дитині виповнилось 14 років, і він вправі самостійно вирішувати з ким йому проживати.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Оржицької РДА надала суду висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з матір»ю, таким чином заперечивши позовні вимоги батька - позивача по справі.

Суд заслухавши думку учасників процесу, розглянувши матеріали справи, заслухавши думку дитини, прийшов до слідуючого висновку.

У суді встановлено, що сторони 27.11.1999 року уклали між собою шлюб, який було зареєстровано у Лазірківськиій сільській раді Оржицького району 27.11.1999 року свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2). 11.05.2012 року рішенням Оржицького районного суду шлюб між сторонами розірвано.

Згідно висновку органу опіки та піклування Оржицької РДА від 12.02.2015 року встановлено, що у обох батьків створені належні умови для проживання дитини. Батьки обидва турбуються про життя сина. Разом з тим, оскільки мати має постійне місце роботи, отримує пенсію, має у власності будинок де є окрема кімната для дитини, а батько ніде не працює, вважають, що визначення місця проживання дитини разом з батьком є таким , що суперечить положенням ч.2 ст. 161 СК України .

Батько також надав докази того, що він є співвласником будинку по АДРЕСА_1 та має на праві власності транспортний засіб.

У суді було допитано ОСОБА_3, який висловися, що має намір у подальшому проживати разом з батьком, оскільки з ним він легше знаходить спільну мову.

Взаємовідносини, що склалися урегульовані слідуючими нормами законодавства.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ст.ст.3,18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.ст. 141,153 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Судом враховується, що відповідно до ч.3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, та відтак, оскільки на час розгляду справи неповнолітньому ОСОБА_3 виповнилося 14 років, то він отримав право самостійно визначати своє місце проживання.

З урахуванням даної обставини, суд вважає, що не може визначити місце проживання неповнолітньої дитини, оскільки це право належить виключно неповнолітній дитині, яка досягла 14 річного віку та самостійно визначається з місцем проживання. Вказана обставина слугує підставою для відмови у задововленні позовних вимог позивача. Суд також позбавлений можливості визначити місце проживання разом з матрі»ю, на чому вона наполягала у судововму засіданні, оскільки така позовна вимога не заявлялась та вказане також суперечить ч.3 ст. 160 СК України.

Частиною 1 статі 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь, якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 141, 153, ч.3 ст.160, 161 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 10,79, 84, 88, 209, 212, 215, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.В.Грузман