Справа № 443/950/13 Головуючий у 1 інстанції: Цюмрак М.Д.
Провадження № 22-ц/783/44/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
Провадження № 22-ц/783/1235/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі позивача ОСОБА_2, представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, представника відповідача Монастирецької сільської ради - Камінського П.В., третьої особи ОСОБА_9, представника третьої особи ОСОБА_9 - ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2013 року та ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Монастирецької сільської ради, третьої особи ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області та позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до Монастирецької сільської ради, третьої особи ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Монастирецької сільської ради та третьої особи ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Додатковим рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до Монастирецької сільської ради та третьої особи ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2013 року оскаржив ОСОБА_3.

Додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також ОСОБА_5

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволити та визнати незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області. Зазначає, що твердження суду про те, що позивач не зміг пред'явити відповідних документів, які б відобразили розміри його земельної ділянки і за допомогою яких, можна було б встановити, що ОСОБА_9 порушив межу, захопивши частину земельної ділянки ОСОБА_3 не відповідає дійсності, оскільки суду були представлені два плани земельних ділянок, а саме по існуючій нині межі та межі, яка існувала до виникнення конфлікту між сторонами. Також, суду була надана виписка з архівних документів, а саме протокол №2 засідання правління колгоспу "Верховина" від 29 лютого 1972 року з якого вбачається, що рішенням колгоспу "Верховина" від 29.02.1972 року його дружині було виділено 0,25 га земельної ділянки під город. Також, зазначає, що ні він, ні ОСОБА_9 при виділенні городів не мали жодних обмірів земельних ділянок, а користувалися ними по існуючих межах, а вже потім ОСОБА_9 почав самовільно захоплювати частину городу позивача, що зафіксовано у 1991 році та актах за 2003, 2005, 2012 року, де щоразу зафіксовані інші розміри.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі просять скасувати додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року та передати дану справу на новий розгляд до Жидачівського районного суду Львівської області. Вважають дане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначають, що в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Монастирецької сільської ради та третьої особи ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, судом було встановлено, що ОСОБА_3 не був власником будинковолодіння на момент подачі ним позову, а відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.08.2012 року, власником будинковолодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав за № 35217040 від 17.08.2012 року.

ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року та передати дану справу на новий розгляд до Жидачівського районного суду Львівської області. Вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Монастирецької сільської ради та третьої особи ОСОБА_9 про визнання незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, судом було запропоновано позивачеві надати документи про правомірність користування спірною земельною ділянкою. На вимогу суду нею було надано протокол №2 зборів уповноважених членів колгоспу "Верховина" від 11 квітня 1989 року та протокол №2 засідання правління колгоспу "Верховина" Жидачівського району, з яких вбачається, що саме їй ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку під город розміром 0,25 га у зв'язку з чим вона звернулась із власною позовною заявою до суду.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що їх інтереси в судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 - ОСОБА_5 (що також окремо є особою, якою подано апеляційну скаргу), ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг, представника відповідача, третьої особи та представника третьої особи в заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що спочатку ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а згодом ОСОБА_3 звернулись до суду із згаданими позовами у яких просили визнати незаконним рішення №187 від 3.03.2013 року XVIII сесії VI скликання Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області. У таких вказували, про те, що, на їх думку комісією було невірно здійснено розмежування між ділянками, якими вони користуються та ділянкою третьої особи, а сільською радою протиправно такий акт затверджено. Так, затверджені розміри суперечать таким у протоколі узгоджувальної комісії сільської ради від 4.07.2003 року та даним про розміри ділянки третьої особи у його плані забудови у листі сільської ради №721 від 17.06.1991 року.

Оскаржуваними рішенням суду від 13 грудня 2013 року та додатковим рішенням від 16 травня 2014 року у задоволенні даних позовів - відмовлено.

Із змісту рішень вбачається, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд виходив з того, що між сторонами тривалий час існує спір стосовно межі між їх земельними ділянками. Належних та допустимих доказів, які б стверджували про певні конкретні розміри ділянок позивача та третьої особи ними не подано, а відповідно немає і доказів, що при здійсненні розмежування ділянок комісією сільської ради, позивачу або третій особі були передані частини не його ділянки. Зважаючи на це сільська рада, діючи у межах своєї компетенції встановила межі між ділянками позивача та третьої особи, шляхом постановлення спірного рішення, оскільки вправі розпоряджатись землями, що належать до комунальної власності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суд виходив з того, що спірне рішення сільської ради вказаних осіб не стосується, оскільки таким затверджено акт, яким розмежовано ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_9, а не їхньої, а вони не є належними користувачами розмежованої ділянки.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційних скарг - безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та особами, що беруть участь у справі не оспорено між позивачами та третьою особою тривалий час існують конфліктні стосунки з приводу користування земельними ділянками.

Ухвалою VІІІ сесії ІІ демократичного скликання Монастирецької сільської ради від 28.12.1995 року ОСОБА_3 та тертій особі в числі інших мешканців сільської ради було вирішено передати у приватну власність та постійне користування земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, індивідуального житлового будівництва, гаражного будівництва, тощо (витяги ухвали а.с. 48, 50). Фактично вказаною ухвалою було лише визначено розміри ділянок, що передаються у приватну власність громадян. Такі ділянки в натурі, на місцевості із визначенням конкретних їх розмірів, меж та конфігурації виділені вказаною ухвалою не були.

Згодом особи, яким було вирішено передати земельні ділянки у приватну власність вказаною ухвалою, реалізовуючи своє право на отримання у приватну власність ділянок шляхом отримання відповідних правовстановлюючих документів звернулись до сільської ради із заявами про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на ділянки. Розглянувши вказані заяви (що стосується ОСОБА_3 та ОСОБА_9) сільською радою були прийняті відповідні рішення про надання їм дозволу на виготовлення такої технічної документації та ділянки, передані їм за ухвалою від 28.12.1995 року, фактично розділено на кілька та надано дозволи на виготовлення технічної документації на кілька ділянок з різними цільовими призначеннями та розміщенням (рішення №169 від 2.12.2012 року (а.с. 49), що стосується ОСОБА_3 та рішення №168 від 2.12.2012 року, що стосується ОСОБА_9 (а.с. 160).

Згаданими рішеннями від 2.12.2012 року було надано дозвіл на виготовлення технічної документації і стосовно ділянок, межа між якими була встановлена спірним рішенням сільської ради, та які раніше були передані у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_9

Так рішенням №168, зокрема, надано ОСОБА_9 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га на АДРЕСА_2.

Рішенням №169, зокрема, надано ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства і урочищі "прийма", площею 0,15 га.

Вказані ділянки є суміжними та спірним рішенням сільської ради між такими визначено межу. Так, 13.09.2012 року уповноваженою комісією Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області було здійснено обстеження із розмежуванням земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на місцевості. За наслідками такого обстеження складено акт із абрисом ділянок та визначено межу між ними. Вказаний акт про розмежування ділянок затверджено оспорюваним рішенням від 3.03.2013 року №187, а крім цього таким рішенням встановлено межу (координати її проходження) між ділянками вказаних осіб, що закріплена десятьма межовими знаками та вказано координати знаків та ширину ділянок обох осіб у точках межових знаків.

До цього меж, розмірів, конфігурацій згаданих ділянок в натурі на місцевості позивачу та третій особі у встановленому законом порядку не встановлювали, рішень стосовно цього не приймалось, доказів цього суду не представлено.

Дійсно мали місце неодноразові виходи на місцевість комісій сільської ради для вирішення межового спору між сторонами, однак обміри здійснені вказаними комісіями та рішення сільської ради прийняті на їх основі стосувались вирішення інших питань та не могли стосуватись розмежування (встановлення межі) між згаданими ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_9, оскільки такі ділянки індивідуалізовані та дозволи на виготовлення технічної документації на такі надано лише рішеннями від 2.12.2012 року.

Зважаючи на вказане, сільська рада ухвалюючи спірне рішення та встановлюючи межу між ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_9 діяла в межах своєї компетенції та встановлювала вперше межу між ділянками та порушити будь-які попередньо встановлені межі не могла. Проте, що до цього ні він, ні ОСОБА_9 при виділенні городів не мали жодних обмірів земельних ділянок, а користувалися ними по існуючих межах (тобто межа ділянок до цього у встановленому законом порядку не визначалась) вказує і у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 Доказів про те, що встановивши таку межу сільською радою зменшено площу ділянки ОСОБА_3 (а саме, що ділянка в урочищі "прийма" менше 0,15 га та за рахунок цього збільшилась ділянка ОСОБА_9 та становить більше 0,25 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) - суду не представлено.

Зважаючи на вказане, а також вимоги ст.ст. 26, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.ст. 79-1, 158-161 Земельного кодексу України судом було вірно відмолено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення сільської ради.

Також, судом вірно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2 оскільки спірне рішення сільської ради їх не стосується та вони не є належними користувачами будь-якої з ділянок між якими встановлено межу спірним рішенням сільської ради. Дійсно вказані позивачі є співвласниками будинку, що розташований поряд із будинком ОСОБА_9 та при переході до них права власності на будинок переходить і право користування ділянкою для його обслуговування, однак вказана ділянка не розмежована спірним рішенням та знаходиться вище ділянки 0,15 га в урочищі "прийма", межу якої встановлено спірним рішенням.

Враховуючи вказане доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 слід визнати безпідставними та такі відхилити рішення ж суду та додаткове рішення - залишити без змін. Окремо, що стосується апеляційної скарги ОСОБА_5, то, як вбачається із матеріалів справи та оскаржуваного нею додаткового рішення, таким жодних питань щодо її прав чи обов'язків не вирішено, таке її особисто не стосується, а тому у задоволенні її скарги теж слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2013 року та додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник