Справа № 201/230/15-ц
Провадження № 2/201/1032/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого - судді Браги А.В.

при секретарі - Ляховій І.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - Напханька В.П., Васильєва В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/230/15ц за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газовідведенню «Дніпропетровськгаз» про стягнення майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2015 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 105892,80 гривень в рахунок заподіяної майнової шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 30 листопада 2004 року Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів було видано ордер на службове приміщення № 65 на право заняття ОСОБА_5 житлового приміщення (однокімнатної квартири) загальною площею 24,03 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 і є власністю ПАТ «Дніпропетровськгаз». Позивач є донькою ОСОБА_5 З моменту фактичного вселення до вказаного житлового приміщення, за усною згодою свого батька, позивач постійно почала проживати разом з ним як член його родини, оскільки через погіршення стану свого здоров'я останній потребував стороннього нагляду та допомоги. 16 березня 2012 року батько позивача, ОСОБА_5 припинив трудові відносини з ПАТ «Дніпропетровськгаз», а 10 серпня 2012 року - помер. Відповідач зажадав, щоб позивач виселилась із займаного житла разом з дитиною, хоча статус службової квартири було знято, а ОСОБА_1 з 03 квітня 2000 року по сьогоднішній день є працівником підприємства відповідача, працює на посаді провідного бухгалтера, тобто її трудовий стаж на даному підприємстві складає понад 12 років. Для захисту своїх інтересів та інтересів свого неповнолітнього сина позивач змушена була звернутися з позовом до суду про визнання права користування житловим приміщенням, але рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року по справі №183/8023/13-ц позивачу в позові було відмовлено. Разом з тим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 2/183/1720/14 від 21 травня 2014 року за позовом ПАТ «Дніпропетровськгаз» до ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина про виселення з житлового приміщення позовні вимоги були задоволені, а саме рішення виконане в повному обсязі. Як вважає позивач, відповідач своєю бездіяльністю заподіяв її покійному батьку значну майнову шкоду з огляду на наступне. Як зазначалось раніше, з 30 листопада 2004 року позивач з батьком вселилась в квартиру АДРЕСА_1, проте житло не було придатним для проживання, в будинку протікав дах. Після сильних сезонних дощів, стічна дощова вода потрапляла у квартири, стіни були без штукатурки, та взагалі без будь-якого покриття, необроблені. В квартирі було дуже волого, через що на стінах була пліснява. Дерев'яні вікна та двері деформувалися від вологості та не були придатними до використання, вони не проходили відповідно у дверні та віконні пройми, тому підлягали демонтажу. Скло у вікнах було побитим, подекуди взагалі відсутнє. Оздоблювальні роботи не виконані взагалі. Кухня, санвузол не були облаштовані. Були відсутні унітаз, ванна, раковини у кухні та ванній кімнаті, трубні розводи, електрична комунікація, розетки, вимикачі. Враховуючи стан наданих приміщень, а саме його непридатність для проживання, через що він не міг бути включений до житлового фонду, мешканці будинку були вимушені написати розписки, що вони не заперечують проти вселення у фактично нежитлове приміщення і мають оздоблювати їх самостійно, однак батьком позивача ОСОБА_5, не було складено такої розписки, що свідчить проте, що він не погоджувався з тим, що не має претензій щодо стану житла. Розписки знаходяться в архіві Виконкому Новомосковської міської ради. Ордер був виданий у осінньо - зимовий період, з моменту реєстрації батька позивача у квартирі (28 грудня 2004 року), з цього часу комунальними службами було розпочато нарахування плати за комунальні послуги. Однак не всі комунальні послуги надавалися у повному обсязі та добросовісно. Так, зокрема, ремонт даху будинку його мешканці були змушені зробити власними силами і за власні кошти, оскільки не зважаючи на чисельні звернення в обслуговуючу організацію, їх заяви залишалися без задоволення і взагалі без відповіді. Оздоблювальні роботи квартири, наданої ОСОБА_5 та її капітальний ремонт, були зроблені родиною позивача самостійно і за власний кошт. Зокрема, було проведено заміну вікон, дверей, заштукатурені стіни, проведено електропроводку, оскільки стара через вологість замкнула та перегоріла, було проведено розводку труб, встановлено сантехніку. Враховуючи, що на момент отримання квартири, будинок у якому вона знаходилася не був приєднаний до мережі централізованого опалення, родина позивача за власні кошти встановила у квартирі індивідуальне опалення. Отже, як зазначає позивач, загалом будівельних робіт у даній квартирі силами та коштом її родини було здійснено чимало. А оскільки вона є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька, то має право на компенсацію понесених витрат. Вартість капітального ремонту квартири, який було зроблено родиною позивача у період з 2004 по 2012 року становить суму позову.

Позивач та його представник в судовому засіданні подану позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити з підстав, викладених в ній та згідно доказів, наявних в матеріалах справи.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначали, що вказаний позов є необґрунтованим та безпідставним, у зв'язку з чим в його задоволенні має бути відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 10 вересня 2004 року було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія САА № 145659 (а.с. 124).

10 вересня 2004 року проведено державну реєстрацію права власності нерухомого майна в Комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», видано Витяг про реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно серія СВЕ №634542 (а.с. 125).

Відповідно до вказаного свідоцтва, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності Відкритому акціонерному товариству по газопостачанню і газифікації «Дніпропетровськгаз» (нині - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації «Дніпропетровськгаз»).

Балансоутримувачем квартири є структурний підрозділ ПАТ «Дніпропетровськгаз» - Новомосковське управління по експлуатації газового господарства» (скорочено - Новомосковське УЕГГ).

Рішенням Виконавчого комітету Новомосковської міськради депутатів «Про надання статусу службових і виділення житлових приміщень по АДРЕСА_1» №902 від 24 листопада 2004 року, було надано статус службових житловим приміщенням по АДРЕСА_1, і виділено у користування працівникам Новомосковського УЕГГ (а.с. 126).

Пунктом 2 вказаного рішення Виконавчого комітету Новомосковської міськради було визначено, яким саме працівникам виділяється житлова площа, склад сім`ї працівника, який підлягає вселенню.

Відповідно до п.п. 4 п. 2 рішення було виділено службову площу: 1-о кімнатну службову квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 24,03 кв.м., загальною - 49,30 кв.м. ОСОБА_5

Частиною 1 ст. 122 Житлового Кодексу Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до п. 21 Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

30 листопада 2004 року Виконавчим комітетом Новомосковської міськради, за підписом міського голови, було видано ордер на жиле приміщення № 65 серія А, на вселення в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5., працівнику Новомосковського УЕГГ ВАТ «Дніпропетровськгаз» (а.с. 127).

Таким чином, відбулось вселення працівника Новомосковського УЕГГ ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ОСОБА_5 зареєстрував своє постійне місце проживання в квартирі АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 122 та 123 Житлового кодексу України передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють порядок користування службовими квартирами, можна зробити висновок про наступне.

Наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому разом з членами своєї сім'ї. Наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним службове жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Наймач службового жилого приміщення зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) за затвердженими у встановленому порядку ставками і тарифами.

Наймач службового жилого приміщення і члени його сім'ї зобов'язані бережно ставитися до наданого жилого приміщення і його обладнання, провадити за свій рахунок поточний ремонт займаного приміщення, а при звільненні приміщення - здати його в належному стані. Повнолітні члени сім'ї наймача несуть солідарну з ним майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають з договору найму службового жилого приміщення.

Позивач неодноразово у поданій позовній заяві вказує на те, що нею та її батьком було проведено капітальний ремонт службової квартири (АДРЕСА_1), що була йому надана у користування, як працівнику підприємства.

Відповідно до Листа Державного комітету з архітектури та будівництва «Щодо віднесення ремонтно-будівельних робіт до капітального та поточного ремонтів» № 7/7-401 від 30 квітня 2003 року зазначено, що:

Капітальний ремонт - це комплекс ремонтно-будівельних, робіт, який передбачає заміну, відновлювання та модернізацію конструкцій і обладнання будівель в зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також покращання планування будівлі і благоустрою території без зміни будівельних габаритів об'єкта. Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації будівлі в цілому або її частин (за умови їх автономності).

Поточний ремонт - це комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає систематичне та своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання. Якщо будівля в цілому не підлягає капітальному ремонту, комплекс робіт поточного ремонту може враховувати окремі роботи, які класифікуються як такі, що відносяться до капітального ремонту (крім робіт, які передбачають заміну та модернізацію конструктивних елементів будівлі). Поточний ремонт повинен провадитись з періодичністю, що забезпечує ефективну експлуатацію будівлі або об'єкта з моменту завершення його будівництва (капітального ремонту) до моменту постановки на черговий капітальний ремонт (реконструкцію).

Як було встановлено судом, на час вселення батька позивача а в спірну службову квартиру, АДРЕСА_1 належав до житлового фонду, аварійним або непридатним до проживання не визнавався.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши обставини, що викладені у позовній заяві та доданих до неї документах вбачається, що батьком позивача, можливо, проводився поточний ремонт даної квартири, що, в свою чергу, було його обов'язком, як користувача службової квартири.

Отже, підтримка жилого приміщення в стані, що відповідає певним вимогам, які висуваються до жилих приміщень, не може бути підставою для оцінювання проведеного ремонту в якості підстав для стягнення суми вартості проведеного ремонту в майбутньому членом родини померлого користувача квартири.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Отже, як зазначає позивач, службова квартира, що була надана ОСОБА_5 перебувала в непридатному для проживання стані, в аналогічному непридатному стані перебувала також й вся будівля, в якій розташована дана квартира, а відповідач, як її власник, не здійснював дій, спрямованих на відновлення будівельного стану конструкції, проведення капітального та поточних ремонтів будівлі.

На підтвердження даного факту, позивач просила суд допитати в судовому засіданні свідків, що проживали на той час в будинку та можуть підтвердити обумовлені вище твердження позивача. Будь - яких інших доказів на підтвердження викладеного суду надано не було.

Так, з огляду на те, що встановлення стану придатності або непридатності для проживання житлових приміщень потребують спеціальних знань та за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів (експертних або комісійних висновків) щодо будівельного стану житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, суд вважає за неможливе встановити з показів свідків ступінь технічного стану квартири на момент заселення ОСОБА_5

Отже, твердження позивача про незадовільний стан житлового приміщення (квартири) жодними належними та допустимими доказами підтверджено не було.

Відповідно до статті 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Пунктом 16 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року N 37, встановлено, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім'ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса.

Відповідно до п.п. 4 п. 2 рішення Виконавчого комітету Новомосковської міськради депутатів «Про надання статусу службових і виділення житлових приміщень по АДРЕСА_1» №902 від 24 листопада 2004 року, було виділено службову площу: 1-о кімнатну службову квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 24,03 кв.м., загальною - 49,30 кв.м. ОСОБА_5 (а.с. 126).

Таким чином, згідно вказаного рішення було зазначено, що до службової квартири було вселено лише ОСОБА_5

Позивач, як член родини ОСОБА_5, за згодою останнього зареєстрована у АДРЕСА_1 не була, а отже права користування житловим приміщенням не набула, з огляду на що та волею власника житла на згідно рішення суду була виселена з приміщення.

Разом з цим, ч. 2 ст. 123 Житлового Кодексу Української РСР встановлено, що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення.

Аналогічну вимогу встановлює п. 26 Положення на підставі спеціального ордера (пункт 21 Положення) між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення.

Як було встановлено судом, ОСОБА_5 не уклав договору найму жилого приміщення з її власником, з огляду на що останній не набув в повній мірі прав наймача.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до статті 1219 ЦК України зазначається, що до складу спадщини не входять права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 1230 Цивільного кодексу України визначено, що до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях.

Як було встановлено судом, єдиним документом, яким було надано право користування ОСОБА_5 даною службовою квартирою був ордер на вселення від 30 листопада 2004 року № 65 серія А, що видавався на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міськради депутатів №902 від 24 листопада 2004 року, жодних договірних зобов'язань між ОСОБА_5 та відповідачем укладено не було, з огляду на що ОСОБА_5 користувався займаною ним службовою квартирою без укладання договору найму жилого приміщення.

Таким чином, зважаючи на те, що користування службовими приміщеннями має право лише працівник підприємства - власника службового приміщення, якому було надано приміщення для виконання його посадових обов'язків, то права та обов'язки нерозривно пов'язані лише із роботодавцем та працівником, а тому не можуть бути предметом спадщини.

Зважаючи на дані обставини, до складу спадщини права та обов'язки ОСОБА_5, як наймача службового приміщення, не увійшли, оскільки дані правовідносини нерозривно пов'язані з особою спадкодавцем.

Також не можуть бути предметом спадщини майнові збитки, наявність та розмір яких, не доведені у встановлений законом спосіб.

Окрім того, в матеріалах справи наявне Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенко А.Г. позивачу, згідно якого ОСОБА_1 успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2. Будь-яке інше майна або речові права в спадкову масу не увійшли (а.с. 12 - 13).

В якості підстави для стягнення грошей позивач посилається на ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо).

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21 грудня 2005 року).

Отже, протиправність дій відповідача сторона позивача пов'язує з тим, що службова квартира, що була надана ОСОБА_5 перебувала в непридатному для проживання стані, в аналогічному непридатному стані, як зазначає позивач, перебувала й вся будівля, в якій розташована дана квартира, а відповідач, як її власник, не здійснював дій, спрямованих на відновлення будівельного стану конструкції, проведення капітального та поточних ремонтів будівлі.

Суд критично ставить до даного твердження позивача з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких належних доказів на підтвердження даного факту.

Вирішуючи питання щодо можливості відшкодування позивачу витрат на поліпшення майна, суд дійшов наступного висновку.

Частиною 3 ст. 778 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

В такому разі основною умовою для відшкодування вартості є згода наймодавця на таке поліпшення.

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач, як власник квартири АДРЕСА_1 не надавав її користувачу згоди на поліпшення житлового приміщення - квартири. Відповідно, підстав для відшкодування виконаних поліпшень ОСОБА_1 не має.

Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як пояснила в судовому засіданні позивач, загальна вартість відновлювальних ремонтних робіт, здійснених її родиною (батьком) становить понад 100000,00 гривень, з яких її власних коштів було сплачено приблизно 20000,00 гривень.

На обґрунтування суми позову ОСОБА_1 було надано суду кошторис на капітальний ремонт квартири у цінах на 2014 рік, товарні чеки, видаткові накладні, договір купівлі-продажу від 27 серпня 2008 року №662 (а.с. 36 - 104).

Так, наданий суду стороною позивача кошторис на ремонт квартири, що наявний в матеріалах справи, не містить прив'язки до конкретного об'єкту нерухомо майна, зокрема до квартири АДРЕСА_1, відповідно він не може вважатися належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, кошторис складено у цінах на 2014 рік, а отже він не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки роботи проводилися до 2014 року.

Щодо доданих до позовної заяви товарних чеків, видаткових накладних, договору купівлі-продажу від 27 серпня 2008 року №662, що, на думку позивача, підтверджують факт понесення її батьком витрат на проведення ремонту оселі, всього на загальну суму 21 229,19 гривень, то, ці документи не є належними та допустимими доказами по справі у зв'язку з тим, що вони не тільки не підтверджують факт оплати придбаних ТМЦ, але й в більшості випадків не підтверджують факту придбання даних ТМЦ саме ОСОБА_5, не підтверджують факт використання придбаних ТМЦ в процесі здійснення ремонту взагалі, і в цій квартирі, зокрема.

З Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01 грудня 2000 року №614, зареєстрованого в МЮУ 05 лютого 2001 року за №105/5296 вбачається, що кожна розрахункова операція супроводжується оформленням розрахункового документу, визначення якого наведене в статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року, розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Таким чином, крім товарного чеку, факт сплати за товар грошових коштів має бути підтверджений розрахунковою квитанцією, які в матеріалах справи відсутні.

Відсутність розрахункових документів, доказів використання придбаних товарів саме в ході здійснення ремонту в цій квартирі, понесення витрат безпосередньо позивачем дозволяють оцінювати дані документи як такі, що не є належними та допустимими доказами по справі.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ по газопостачанню та газовідведенню «Дніпропетровськгаз» про стягнення майнової шкоди.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, дійшов висновку, що судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду у сумі 1058,93 гривень відшкодовуванню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 31, 57 - 61, 79, 88, 128, 157, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газовідведенню «Дніпропетровськгаз» про стягнення майнової шкоди, - відмовити.

Судовий збір, що був сплачений позивачем при зверненні до суду у сумі 1058,93 гривень, не відшкодовується.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : А.В. Брага