Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/3881/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ревуцький С.І.
Провадження № 22-ц/778/2907/15 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 27" травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод в користуванні майном та вселення.

В обґрунтування вимог зазначила, що згідно рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28.11.2013р., яке набрало чинності 21.12.2013 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6

Згідно довідки ОСББ "Марічка" ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в поквартирній картці за вказаною адресою з моменту народження.

Відповідач по справі ОСОБА_5, батько померлого, є власником 1/3 частки даної квартири та чинить перешкоди ОСОБА_4 в користуванні квартирою.

На її звернення, як представника малолітнього ОСОБА_4, з проханням надати можливість проживати за даною адресою відповідач не реагує, вказує, що надасть дану можливість після того, як ОСОБА_4 достигне повноліття.

За захистом прав зверталась до Бердянського MB ГУМВС України в Запорізькій області. Згідно висновку про результати розгляду звернення громадянина від 14.04.2014 р. була припинена подальша перевірка та рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку.

На підставі зазначеного просила усунути перешкоди в користуванні майном та вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_7, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судове рішення відповідає вимогам ст.231,214 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог про вселення малолітньої дитини у квартиру, суд першої інстанції дав оцінку доказам, встановив фактичні обставини справи, вірно визначив характер правовідносин, що виникли між сторонами, та правові норми, які підлягають застосуванню.

Доводи апеляційної скарги про обмеження малолітньої дитини в реалізації права на вільне користування належним їй на праві власності майном, є неприйнятними.

Права власників квартири регулюються ст.ст.317, 319,358,383 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Разом з тим, питання щодо вселення в квартиру, яка набута малолітньою особою у власність у порядку спадкування, має вирішуватися з врахуванням норм, які регулюють визначення місця проживання малолітньої дитини.

Ч.1, ч. 2 ст. 177 СК України визначено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Малолітній ОСОБА_4 не досяг віку, з яким законодавець пов'язує можливість набуття і самостійного здійснення певних прав та обов'язків, його законним представником є мати ОСОБА_3

ОСОБА_3, заявила позов про вселення в квартиру лише малолітньої дитини і просила вирішити спір про права і обов'язки малолітньої ОСОБА_4 шляхом вселення у квартиру.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України дитина, зокрема, належить до сім'ї своїх батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місцем проживання дитини до десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р., після його смерті 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 успадкував його малолітній син ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2, а 1/3 - його батько ОСОБА_5

На час смерті ОСОБА_6 малолітня дитина у спірній квартирі не проживала, за домовленістю між батьками місце проживання дитини було визначено з матір'ю. ОСОБА_4 разом з матір'ю проживали і проживають АДРЕСА_3, де вона зареєстрована.

Зазначені обставини сторони не оспорюють.

Відповідно до вимог закону місце проживання малолітньої особи пов'язується не з фактом реєстрації, яка здійснюється на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а з місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, тому доводи апеляційної скарги з посиланням на реєстрацію є неприйнятними.

Таким чином, оскільки малолітня дитина проживає разом із своєю матір"ю ОСОБА_3, місцем її проживання є саме адреса проживання матері. В силу ч.4 ст.29 ЦК України малолітня дитина не може проживати в спірній квартирі, а мати в іншому місці.

Таку ж позицію висловив і орган опіки та піклування (а.с. 128).

Отже, відмовляючи у позові, суд обґрунтовано виходив з того, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 було інше житлове приміщення, визначене його батьками, і це місце проживання відмінне від спірного житлового приміщення, у якому дитина набула право власності у порядку спадкування, і малолітня дитина не може бути вселена окремо від батьків у квартиру, в якій його батьки не проживають.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про порушення прав малолітньої дитини є безпідставними.

Суд при ухваленні рішення дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: