Справа № 369/5503/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/6206/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 02.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

02 ГРУДНЯ 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів Антоненко В.І., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу, договору дарування удаваним, та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 1 лютого 2015 року між ним та ОСОБА_3 був підписаний попередній договір купівлі-продажу гаражу. За умовами договору передбачено наступний викуп приміщення. На підтвердження виконання умов попереднього договору ним було передано ОСОБА_3 авансовий платіж в розмірі 2000 дол. США, а останній передав йому ключі від гаражу. Від нотаріального посвідчення даного договору відповідач ухилявся, мотивуючи небажанням витрачати додаткові кошти. Підписаний договір за своєю суттю є змішаним договором, оскільки міститься умови і договору оренди, і попереднього договору купівлі-продажу. Укладення договору купівлі-продажу на час підписання оспорюваного правочину не було можливим, оскільки ОСОБА_3 не мав відповідних документів на гараж.

Позивач після підписання договору переобладнав гараж під станцію технічного обслуговування автомобілів, витративши на це 205 930 грн.

В квітні 2015 року позивачу стало відомо, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування спірного гаражу. Про укладення договору дарування позивач не був повідомлений ОСОБА_3, хоч він і мав право першочергової купівлі гаражу. Вважає даний договір дарування удаваним, оскільки він приховує договір купівлі-продажу. За гараж ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 500 000 грн.

Просив суд визнати договір дарування нежитлового приміщення гаражного боксу №212а по вул. Озерна, 20 в с.Новосілки Києво-Святошинського району Київської області, удаваним; визнати попередній договір купівлі-продажу гаражного боксу №212а по вул. Озерна, 20 в с.Новосілки Києво-Святошинського району Київської області, дійсним; зобовязати відповідача відшкодувати завдану позивачу шкоду, яку він зазнав внаслідок витрат на облаштування гаража в станцію технічного обслуговування шляхом визнання за ним права власності на гаражний бокс №212а по вул. Озерна, 20 в с.Новосілки Києво-Святошинського району Київської області; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в доводах якої посилається на те, що суд відмовляючи у визнанні договору дарування удаваним не послався на норми матеріального права, а лише процитував постанову Пленуму Верховного Суду України, яка не є обовязковою для суду. Крім того, апелянт наголошує на тому, що відповідачі в судовому засіданні визнали, що договір дарування гаражу не був безоплатним, оскільки ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_3 500 000 грн. Тобто, на думку позивача, вказана обставина мала бути встановлена судом і давала суду підстави визнати договір дарування удаваним, оскільки він прикривав собою договір купівлі-продажу гаража.

Також не погоджується позивач із рішенням суду в тому, що суд встановив, що між позивачем та ОСОБА_3 1 лютого 2015 року був укладений договір оренди гаража, а не попередній договір купівлі-продажу. Звертає увагу на те, що укладений між ними договір є змішаним договором, оскільки містить в собі як елементи договору оренди, так і елементи попереднього договору купівлі-продажу. Також наголошує на тому, що він посилався у своєму позові на те, що він мав першочергове право на купівлю гаража перед іншими покупцями, але суд першої інстанції не застосував до виниклих правовідносин ч.2 ст. 777 ЦК України, а застосував ч.1 ст. 777 ЦК України, яка не регулює виниклі правовідносини.

Також не погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що він не довів в судовому засіданні вартості проведених ним робіт з облаштування в гаражі станції технічного обслуговування автомобілів. Наголошує на тому, що він надав суду договір підряду, кошторис та акти приймання-передачі послуг, які, на думку позивача, є належними і допустимими доказами того, що він витратив 205 930 грн.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 був власником гаражу під №212-А та №212-Б, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Новосілки, вул. Озерна, 20 на підставі договору купівлі-продажу від 06 листопада 2004 року.

01 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір оренди гаражного приміщення, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Новосілки, вул. Озерна, 20. (а.с.5-7)

У п.п.1.2, 1.3 договору оренди сторони погодили, що строк орендного користування становить 4 місяці, орендна плата становить 500 дол. США за місяць.

Пунктом 3.22 договору передбачено, що наймач має право викупити від наймодавця за його згодою гараж, що орендується.

При цьому, в договорі міститься посилання, що дві тисячі доларів є авансовим платежем відповідно до п.3.22 договору.

Після підписання договору ОСОБА_2 почав користуватись гаражем та продовжував ним користуватись на час розгляду справи.

22 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування гаражу під №212-А та №212-Б, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Новосілки, вул. Озерна, 20.

Відповідно до пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що останній погасив кредит ОСОБА_3, який в свою чергу подарував гаражі, в тому числі і спірний.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу гаражу виходячи з того, що у встановленій законом формі попередній договір купівлі-продажу гаражу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладався. Пояснення представника позивача, що відповідач ОСОБА_3 ухилявся від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу гаражу суд оцінив критично, оскільки доказів цим обставинам суду подано не було. Суд також мотивував своє рішення тим, що позивач не надав суду доказів наявності коштів та можливості сплати вартості гаражу у погоджені строки, за погодженою ціною.

Підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування удаваним суд виклав у вигляді цитування постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». При цьому конкретно суд не зазначив які саме норми матеріального права при вирішенні цієї позовної вимоги були ним застосовані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на гараж в рахунок відшкодування шкоди, суд виходив з того, що позивач не надав суду доказів щодо вартості гаражу, які поліпшення ним були зроблені та їх вартість, можливість їх відокремлення, тощо.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і дав їм належну правову оцінку в частині укладання договору оренди між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Оцінюючи доводи апеляційної скарги і висновки суду першої інстанції , судова колегія виходить з такого.

На аркуші справи 5 міститься Договір оренди гаражного приміщення, укладений 1 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який виготовлений друкованим текстом з внесенням до договору рукописного тексту.

Відповідно до п.1.1. цього Договору ним регулюються правовідносини, пов»язані з передачею наймодавцем (ОСОБА_3М.) у строкове платне користування наймачу (ОСОБА_2О.) наступного гаражного приміщення (надалі іменується гараж, що орендується).

Відповідно до п.1.2., 1.3 строк орендного користування за цим Договором становить чотири місяці, за згодою сторін орендна плата за орендне користування гаражем, що орендується за цим договором становить 500 доларів США.

Також в п.1.4 Договору друкованим текстом написано, що сума орендної плати на момент підписання договору становить і від руки дописано: «Дві тисяч доларів США за авансовий платіж. Відповідно пункту 3.22 про викуп гаража за 29 000 доларів США.»

В свою чергу, в пункті 3.2.2. зазначено, що наймач за цим Договором має право викупити в наймодавця за його згодою гараж, що орендується.

Позивач вважав, що п.1.4. та п. 3.2.2. дають йому підстави стверджувати, що укладений між сторонами договір носив в собі як елементи договору оренди, так і попереднього договору купівлі-продажу гаражу, тобто був змішаним договором, оскільки сторони визначили право наймача викупити гараж, визначили вартість гаражу 29 000 доларів США і наймодавець ОСОБА_3 отримав аванс у розмірі 2000 доларів США від суми 29 000 доларів США.

Дійсно, діючим законодавством, а саме ч.2 ст. 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положенням актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Вирішуючи цю позовну вимогу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови укладання попереднього договору встановлені ст. 635 ЦК України, відповідно до якої попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

В договорі, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вказано в який строк сторони домовились укладати договір купівлі-продажу гаражу, які умови сторони встановили в попередньому договорі для укладання в майбутньому договору купівлі-продажу.

Пункт 1.4. Договору є досить суперечливим по своїй суті, оскільки містить посилання як на те, що 2000 доларів США є орендною платою, а також на те, що ці кошти є авансом за п. 3.22 Договору. За таких обставин у суду не було підстав погоджуватись із позивачем в тому, що вказаний пункт є елементом попереднього договору купівлі-продажу гаража, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо доводів апеляційної скарги на висновки суду першої інстанції по визнанню договору дарування удаваним судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У резолютивній частині рішення суд має вказати, який правочин сторони насправді вчинили та його істотні умови, як це передбачено ст. 235 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що позивач не довів істотних умов договору купівлі-продажу, тобто правочину, який відповідачі, які він вважає, насправді вчинили, на будь-які обставини і докази для їх підтвердження він не посилався, не зазначав в чому полягає порушення його прав внаслідок укладання договору дарування та які наслідки мають настати внаслідок цих порушень з огляду на положення ч.2 ст. 235 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки сама по собі удаваність угоди не може тягти за собою її недійсність без застосування наслідків вказаних у наведені норм права.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на гараж, то вони також не могли бути задоволені виходячи з такого.

Як вбачається із позовної заяви позивач з посиланням на ст. 1166 ЦК України просив відшкодувати йому майнову шкоду у розмірі 205 930 грн., шляхом визнання права власності на гараж.

Главою 24 Цивільного кодексу України врегульоване набуття права власності, а главою 29 врегульований захист прав власників.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Норми ЦК України не містять такої підстави набуття права власності як визнання права власності на нерухоме майно в рахунок відшкодування майнової шкоди, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на нормах ЦК України.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не містять таких доводів, які могли бути підставою для спростування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: