Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/6133/14-ц головуючий у 1-й інстанції Лисенко Л.І.
провадження № 22-ц/778/5980/15 суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

01 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року в справі за позовом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" про визнання наказу недійсним та його скасування,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Запорізької дирекції УДППЗ "Укрпошта" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позову зазначивши, що з 05 червня 2012 року ОСОБА_2 працював у Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" заступником директора, а в подальшому у зв'язку із зміною структури філії -першим заступником директора з технічних питань, а згодом і першим заступником.

У 2013 році підприємство в цілому із всіма своїми обласними філіями проходило планову перевірку органами Державної фінансової інспекції України. Відповідно до Акту ревізії фінансово-господарської діяльності УДППЗ "Укрпошта" та його структурних підрозділів за період з 01.04.2012 по 31.08.2013 ріку., в порушення п. 1.3 Норм витрат палива, п.4 Додатку 2 до Наказу від 25.06.2012 № 431 "Про затвердження змін до Норм витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43", працівниками дирекції не застосовувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, Внаслідок чого за період з 02.07.2012 (дата набрання чинності Наказу від 25.06.2012 №431) по 31.08.2013р., зайво списано пального у кількості 8061,36 л., чим завдано підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 70,42 тис. гривень. Винною особою у нанесенні державному підприємству збитку серед інших, визначених Актом ревізії, є і відповідач - ОСОБА_2. Виходячи з вимог статей 130, 132 КЗПП України де за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку позивач пропонував відповідачу добровільно, відшкодувати завдану підприємству шкоду, однак добровільно відшкодувати завдану підприємству шкоду відповідач відмовився.

На теперішній час відповідач не є працівником підприємства тому розрахунок середньомісячного заробітку було зроблено за місяці, що передували його звільненню.

Розмір середньомісячного заробітку відповідача на момент звільнення складав 7 863,13 грн.

У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути вказану суму з ОСОБА_2 на користь Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання наказу недійсним та скасуванні його частково, оскільки в оскаржуваному наказі не зазначено у чому саме полягає порушення його трудових обов'язків, які призвели до виникнення матеріальних збитків, причинного зв'язку між порушенням та шкодою та, оскільки стосується декількох осіб, не містить визначення ступеня вини кожного окремого працівника. Наказ обмежується лише посиланням на Акт перевірки Державної фінансової інспекції як на підставу притягнення до матеріальної відповідальності. Стаття 130 КЗпП України прямо вказує на обов'язок роботодавця встановити факт вини працівника як головної умови притягнення де матеріальної відповідальності.

Крім того, з наказом №127 від 21.02.14 його ніхто не знайомив, наказ було видано вже після його звільнення, на день видання даного наказу такого працівника, який би обіймав посаду першого заступника директора ОСОБА_2 на підприємстві не було. Наказ було видано з порушенням строку. Просить визнати наказ №127 від 21.02.2014 частково незаконним, скасувати частково п. 1 наказу №127 від 21.02.2014, а саме: в частині притягнення до матеріальної відповідальності першого заступника директора - ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду УДППЗ "Укрпошта" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні їх позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року апеляційну скаргу Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Запорізької дирекції УДППЗ "Укрпошта" відхилено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у цій справі залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2015 року в частині позовних вимог Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої підприємству, скасовано, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки довідка про результати ревізії була складена 27.11.2013 року, а наказ №127 від 21.02.2014 року про відшкодування шкоди з ОСОБА_2 був винесений у порушення вимог ст. 136 КзПП України, після його звільнення, пізніше 2 тижнів, відповідач ОСОБА_2 взагалі не був з ним ознайомлений з наказом, а лист з вимогою відшкодувати шкоду у розмірі 7863,13 коп., шляхом перерахування цієї суми на рахунок в Ощадбанку направлений йому тільки 03.04.2014 року (а.с.64), підстав для стягнення шкоди з ОСОБА_2 немає.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції дійшов висновку пороте, що ОСОБА_2 пропустив трьохмісячний строк , передбачений ст.233 КЗпП України на оскарження такого наказу.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається із матерів справи, що на підставі наказу № 808-к від 05 червня 2012 року відповідач ОСОБА_2 був прийняти на посаду виконуючим обов'язки заступника директора Запорізькій дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" ( а.с.5) 13.07.2012 року переведений на посаду заступника директора. 23.07.2012 року переведений на посаду першого заступника директора з технічних питань (а.с.119-121), 25.12.2013 року звільнено за згодою сторін. При цьому відповідач писав заяви про переведення, ознайомлювався з наказами та зі своїми обов'язками . (а.с.82-92, 119-121)

У 2013 року на УДППС «Укрпошта» та у всіх обласних філіях проходила планова перевірка органами Державної фінансової інспекції України.

Актом ревізії фінансово-господарської діяльності товариства та його структурних підрозділів від 27.11.2013 року проведеної за період з 1 квітня 2012 року по 31 серпня 2013 року встановлені факти покриття витрат юридичних осіб усупереч законодавству при відсутності дебіторської заборгованості. Зокрема, встановлено, що працівниками Запорізької дирекції за період з 2 липня 2012 року по 31 серпня 2013 року у порушення норм витрат палива згідно із наказом директора дирекції від 25 червня 2012 року № 431 «Про затвердження змін до Норм витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43» не застосовувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, унаслідок чого зайво списано пального у кількості 8061,36 л., чим завдано підприємству шкоди (збитків) на загальну суму 70,42 тис. грн.

Зазначеним актом ревізії винним у нанесенні шкоди державному підприємству, серед інших осіб (п'ять осіб), вказано ОСОБА_2, який, виконуючи обов'язки першого заступника директора дирекції, у порушення наведеного вище наказу від 25 червня 2012 року № 431 не здійснював контроль за виконанням цього наказу (п. 5).

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року (далі Положення).

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови, так і суб'єктів покладення матеріальної відповідальності на працівників (ст. ст. 130, 132 КЗпП України, розділ І Положення), і розмір такої матеріальної відповідальності (ст. ст. 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

За положеннями ч. 1 ст. 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Висновок суду проте, що не має підстав для стягнення шкоди внаслідок того, щонаказ №127 від 21.02.2014 року про відшкодування шкоди з ОСОБА_2 був винесений у порушення вимог ст. 136 КзПП України після звільнення, пізніше 2 тижнів ніж встановленою довідкою про результати ревізії від 27.11.2013 року наявної шкоди суперечить положенням ч.3 ст. 233 КзПП України , за якими для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

За роз'ясненнями п.п. 3, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, у тому числі і з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП України.

Суд першої інстанції у порушення наведених норм матеріального права, вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України належним чином не дослідив допущені ОСОБА_2 порушення трудових обов'язків, на які посилався позивач, та його вину у завданні шкоди.

При цьому вина працівника характеризується не лише умислом, а й необережністю. Так, умисел може бути у тому, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, то має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Доводи заперечення відповідача проте, що він ніколи не обіймав посаду першого заступника, та його повноваження як заступника з технічних питань , не приймаютсья колегією судів, оскільки відповідно до посадових обов'язкам заступників директора обласних філій УДППС «Укрпошта», що затверджені наказом від 19 березня 2013 року № 164 Запорізькій дирекції «Про регламент роботи апарату управління Запорізької дирекції», він як перший заступник ознайомлений під розпис (а.с.92) несе персональну відповідальність за координацію і контроль роботи всіх підпорядкованих відділів та структурних підрозділів за напрямками своєї роботи. При цьому ОСОБА_2 безпосередньо підпорядковувався відділ транспортної логістики дирекції, який складає ліміти та перевіряє витрати паливно-мастильних матеріалів філії. Персональний контроль за цією роботою відділу покладено на відповідача. (а.с.82-92)

Посилання в запереченнях проти позову проте, що зазначення в акті перевірки Державної фінансової інспекції України від 13 грудня 2013 року № 05-21/336 не може встановлювати його вину, а отже не у заподіянні підприємству шкоди з вимогою про її відшкодування не є належним підтвердженням протиправності дій відповідача, оскільки цей орган не встановлює вину, не відповідають Положенню про Державну фінансову інспекцію України, затвердженому Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011, в якому передбачено, що зазначена інспекція є центральним органом виконавчої влади і до її завдань, зокрема, відноситься вжиття в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.

У ході проведеної ревізії органами Державної фінансової інспекції України фінансово-господарської діяльності Запорізької дирекції УДППС «Укрпошта» встановлено порушення відповідачем обов'язку щодо контролю за виконанням наказу від 25 червня 2012 року № 431 «Про затвердження змін до Норм витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43», унаслідок чого не застосовувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, що призвело до зайвого списання пального у кількості 8061,36 л.

Посилання відповідача проте, що «зайво списане майно» , яке встановлене актом ревізії є фактичними витратами та не може розцінене як недостача чи безпідставна перевитрата є хибною та суперечить Акту ревізії фінансово-господарської діяльності товариства та його структурних підрозділів від 27.11.2013 року , якою було встановлені факти покриття витрат юридичних осіб усупереч законодавству при відсутності дебіторської заборгованості. Зокрема, працівниками Запорізької дирекції за період з 2 липня 2012 року по 31 серпня 2013 року у порушення норм витрат палива згідно із наказом директора дирекції від 25 червня 2012 року № 431 «Про затвердження змін до Норм витрат палива і мастильних матеріалів для автомобілів, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43» не застосовувався зменшуючий коефіцієнт 0,9, унаслідок чого зайво списано пального у кількості 8061,36 л., чим завдано підприємству шкоди (збитків) на загальну суму 70,42 тис. грн. Зазначеним актом ревізії винним у нанесенні шкоди державному підприємству, серед інших осіб (п'ять осіб), вказано ОСОБА_2, який, виконуючи обов'язки першого заступника директора дирекції, у порушення наведеного вище наказу від 25 червня 2012 року № 431 не здійснював контроль за виконанням цього наказу (п. 5).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП України, обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо таку шкоду заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей.

За змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити, зокрема, такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника при виконанні трудових обов'язків, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів, причинний зв'язок між порушенням трудових обов'язків і шкодою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції ці вимоги закону не врахував і безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Колегія погоджується з вимогами позивача проте, що ОСОБА_2,несе обмежену матеріальну відповідальність відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 КЗпП України, у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, який згідно довідки складає 7863 гривні 13 копійок.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині його оскарження в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При таких обставинах, колегія скасовує рішення суду в частині і ухвалює нове рішення, яким частково задовольняє позовні вимоги відмови у задоволенні позову Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" і стягує з відповідача на користь позивача в рахунок часткового відшкодування майнової шкоди 7863 гривні 13 копійок, а такожна користь позивача стягується судові витрати понесені у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції 243 гривень 60 копійок + 121 гривень 80 копійок (а.с.147) + 170 гривень 52 копійки (а.с.180) = 535 гривень 92 копійки.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" задовольнити .

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в рахунок відшкодування майнової шкоди 7863 (сім тисяч вісімсот шістдесят три) гривні 13 копійок та судових витрат у розмірі 535 ( п'ятсот тридцять п'ять) гривень 92 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді