Справа № 441/1189/14 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1069/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її і ОСОБА_4 представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а:

14 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з житлового будинку по АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області без надання іншого житлового приміщення та стягнення на його користь з відповідачів витрат по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області, в якому зареєстровані і проживають ОСОБА_3, як колишній член родини, син ОСОБА_4, а також фактично проживає дочка ОСОБА_6, яка зареєстрована за іншою адресою. З часу розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідачі систематично вчиняють з ним сварки, завдають йому побоїв, неодноразово били вікна, не допускали його в будинок, виносять з будинку та подвір'я речі, псують його майно. Через неможливість проживання з відповідачами в одному будинку він просить виселити їх в судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору з кожного по 81 грн. 20 коп. (вісімдесят одну грн. 20 коп.).

Рішення суду оскаржили відповідачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2

ОСОБА_3 вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, судом неповно з'ясовано усі обставини справи. Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовував задоволення позовних вимог позивача тим, що відповідачі умисно вчиняють сварки з позивачем, систематично псують його майно, не беруть участі в утриманні будинку та прибудинкової території. Проте, вказані обставини не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. Судом не взято до уваги письмових пояснень, завірених Завидовицькою сільською радою та пояснень свідків, які спростовували твердження позивача. Висновок суду про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не беруть участі в утриманні будинку є безпідставним, оскільки ними було здійснено матеріальний і фінансовий вклад в даний житловий будинок та брали участь у ремонті цього будинку. Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року в частині виселення ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_2 не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині відмови у виселенні ОСОБА_3 Зазначає, що суд мотивував відмову у задоволенні цієї позовної вимоги тим, що ним не доведено факту псування відповідачкою його майна, а те, що відповідачка вчиняє сварки не є підставою для її виселення. Із поданих ним до суду листів-відповідей на заяви, з якими він звертався до Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 в листопаді 2008 року, в липні 2009 року, в жовтні 2010 року та в січні 2011 року вбачається, що органами досудового слідства були встановлені ознаки антигромадської поведінки ОСОБА_3 стосовно нього та попереджено про недопустимість вчинення таких дій в подальшому. Проте, відповідачка і надалі порушує правила співжиття, про що свідчить його останнє звернення від 17 червня 2014 року по факту його побиття 16 червня 2014 року ОСОБА_3 та спричинення йому тілесних ушкоджень. Вважає, що ним було подано достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, неодноразово попереджувалась про недопустимість таких дій та заходи громадського впливу не дали результатів. Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у виселенні ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким задовольнити дану позовну вимогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її і ОСОБА_4 представника - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 умисно постійно вчиняють сварки з позивачем, систематично псують його майно, в добровільному порядку не сплачують комунальні послуги, а попередження їх працівниками Городоцького РВ ГУМВС у Львівській області про недопущення такої поведінки результату не дали, ОСОБА_6 не зареєстрована в даному будинку.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарськими і надвірними спорудами та має закріплену за собою земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1, Городоцького району Львівської області, про що свідчить копія договору дарування житлового будинку, копія витягу з Державного реєстру правочинів, копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданного Комунальним підприємством Городоцького районного бюро технічної інвентаризації від 07.05.2008 р. та довідки Завидовицької сільської ради, щодо закріпленої за ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 4-6, 79).

Відповідачі - ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - їхніми сином та дочкою.

Шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 розірвано 17 вересня 2004 р. (а.с. 82).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є зареєстрованими та продовжують проживати в будинку позивача, а ОСОБА_6 проживає без реєстрації в ньому (а.с. 12).

Оскільки відповідачі вселився до спірного будинку у встановленому законом порядку то й відповідно набули прав і обовязків, передбачених ст. 156 ЖК України.

Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім?ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом також встановлено, що протягом тривалого часу між сторонами по справі склались неприязні відносини з приводу користування житловим будинком.

За правилами ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ч. 1 ст. 157, ст. 116 ЖК України.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», № 2 від 12 квітня 1985 року (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_4, правильно визначив характер спірних відносин та ухвалив рішення у цій частині з дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому вірно послався, як на підставу задоволення позову у цій частині, на повідомлення № 6788 від 08.07.2014 року Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області, з якого вбачається, що ОСОБА_2 звертався в січні 2014 року із заявою про перекриття його сином ОСОБА_4 димоходу в його будинку, в результаті чого з ОСОБА_4 було проведено профілактичну бесіду виховного характеру про недопустимість вчинення протиправної поведінки в майбутньому, після чого останнім не було зроблено належних висновків, і в березні він пошкодив навісний засок на горищі будинку, поламав два саджанці та зрізав ясень (кримінальне провадження № 0000197, ч. 1 ст. 194 КК України, закрито п. 2 ст. 284 КПК України від 27.03.2014 року) (а.с. 19, 20). Перед тим, як свідчить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15.05.2012 року ОСОБА_4 умисно пошкодив автомобіль ОСОБА_2 за що рішенням суду зобов»язаний відшкодувати завдану майнову шкоду (а.с. 24-26). Факт постійного вчинення сварок відповідачем ОСОБА_4, умисне псування ним та нищення майна позивача, підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Крім того, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_7 повідомили про факт задимлення будинку шляхом перекриття димоходу, побиття шибок на вікнах будинку, зрізання дерев, пошкодження автомобіля належного позивачу.

Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині відмови у виселенні з спірного будинку відповідачки ОСОБА_3 Судом вірно зазначено, що факти пошкодження чи систематичного руйнування або псування житла відповідачкою ОСОБА_3 - свідками не підтверджено і в суді таких не здобуто. ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи, позивач після розірвання шлюбу має обов»язок по її утриманню (а.с. 46, 83), відповідачка несе витрати по оплаті комунальних послуг, чого позивач не заперечує. З показань в судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 вбачається, що колишнє подружжя ображають один одного словесно. Наведене не є підставою для виселення ОСОБА_3 з житлового приміщення на підставі ст. ст. 157, 116 ЖК України.

Єдиний факт офіційно зареєстрованого конфлікту ОСОБА_3 з ОСОБА_2, який виник між сторонами 16 червня 2014 року та спричинення при цьому останньому тілесних ушкоджень, кримінальне провадження по якому закрито, у відповідності до наведених вище норм закону не є підставою для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, скасування оскаржуваного рішення суду та задоволення його позову в цій частині. Інші порушення, що стосуються розібрання у 2009 році дерев?яної шопи та закриття димоходу вчинені не ОСОБА_3, а іншими відповідачами.

Разм з тим, колегія суддів не погоджується з висновком та рішенням суду першої інстанції в частині виселення з будинку ОСОБА_14 - дочки позивача, оскільки одноразове самовільне розібрання нею у 2009 році дерев?яної шопи, яка знаходилась на подвір?ї позивача і перебувала в аварійному стані, за що Городоцьким РВ ГУ МВС України у Львівській області з нею проведено профілактичну бесіду про недопустимість антигромадської поведінки в майбутньому, не свідчить про систематичність, зокрема повторність вчинення нею порушень, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, які б давали підстави виселити її у відповідності до вимог ст. 157 ЖК України.

На підставі викладеного, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 слід відхилити, а скаргу відповідачки ОСОБА_3 задовольнити частково - рішення суду першої інстанції в частинах - виселення ОСОБА_6 з житлового будинку по АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області без надання іншого житлового приміщення та стягнення з неї на користь позивача 81,20 грн. витрат по сплаті судового збору слід скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в позові у цій частині.

В решті решення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч.2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року в частинах - виселення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового будинку по АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області без надання іншого житлового приміщення та стягнення з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 81 грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору - скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким:

Відмовити ОСОБА_2 в позові про виселення ОСОБА_6 з житлового будинку по АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області без надання іншого житлового приміщення та стягнення з неї судового збору.

В решті решення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.