АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6041/15 Справа № 201/9239/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04.03.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського строкового вкладу «Депозит плюс» № SAMDNWFD500, відповідно до якого позивачем розміщено на депозитному рахунку вклад в розмірі 1 000 000 грн. строком на 3 місяці зі сплатою 17 % річних. 27.05.2014 р., 04.06.2014 р., 10.06.2014 р. позивач письмово звернувся до відповідача з заявами про повернення вкладу, однак відповіді на зазначені заяви так і не отримав та грошові кошти не повернуті. Крім того, позивач зазначає, що він проживає, але не зареєстрований, на тимчасово окупованій території АР Крим, а тому він не має можливості особисто звернутися до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. Позивач вважає, що такі дії відповідача не відповідають вимогам цивільного законодавства та порушують його майнові права. Крім того, діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд зобовязати позивача повернути суму банківського вкладу в розмірі 1 000 000 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача оральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Посилаючись на копію договору, суд встановив, що 04 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» у відділенні, що розташоване за адресою: Крим, м. Сімферополь, було укладено договір № SAMDNWFD500 Вклад «Депозит плюс», відповідно до якого позивач зобов'язався передати грошові кошти в сумі 1 000 000 грн. строком до 04 червня 2014 року зі сплатою 17 % річних для розміщення на депозитному вкладі. Згідно копій квитанцій 04 березня 2014 року ОСОБА_2 було внесено на рахунок 1 000 000 грн.

27 травня 2014 року, 04 червня 2014 року та 10 червня 2014 року позивач звернувся до банку з заявою про відсутність наміру продовжувати строк дії договору № SAMDNWFD500 Вклад «Депозит плюс» та про повернення грошових коштів.

Згідно копії листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 26 вересня 2014 року звернення ОСОБА_2 від 27 травня 2014 року та 04 червня 2014 року згідно журналів реєстрації вхідної кореспонденції не виявлені.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання договору та видача грошових коштів здійснюється виключно за заявою клієнта банку. Однак позивач не здійснив дій, необхідних за визначеним договором та законодавством порядком, для дострокового розірвання договору та отримання вкладу. Крім того, в матеріалах справи наявні лише копії квитанцій та копія договору, а оригінали зазначених документів представником позивача не надавалися. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували у встановленому законом порядку розмір депозитного вкладу на теперішній час, або його залишок в разі зняття коштів з вкладу. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача повернути суму банківського вкладу не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд посилався на те, що неправомірні дії з боку відповідача і вина останнього в судовому засіданні не доведена, а тому вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що 04.03.2014 р. між ним та відповідачем було укладено договір банківського строкового вкладу «Депозит плюс» № SAMDNWFD500, згідно умов якого апелянтом внесено на депозитний рахунок вклад в розмірі 1 000 000 грн. що підтверджується квитанціями (а.с. 69-70).

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі;один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобовязаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після предявлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладання банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішнім положенням банку.

Пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві і юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (далі - "Інструкція"), встановлено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним і підписом САБ.

Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Як убачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження укладення між сторонами договору банківського строкового вкладу та внесення нею суми вкладу надав ксерокопію договору №SAMDNWFD500 від 04 березня 2014 року та квитанції про внесення апелянтом суми 1 000 000 грн.

Однак, з наданих позивачем квитанцій та договору вбачається, що квитанції не містять необхідних реквізитів, передбачених вищезазначеною Інструкцією, зокрема, відбитку печатки (штампа) банку, а договір, сторонами якого зазначені ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», не містить оригінального підпису відповідальної особи Банку та «мокрого» відбитку печатки Банку, а тому вважати надані документи належними доказами колегія суддів не може.

Крім того, вказані довідки не являються належними і допустимими доказами, які б могли підтверджувати розмір вкладу та відсотків на теперішній час.

Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що на виконання умов договору він неодноразово письмово звертався до відповідача з заявами про попередження щодо бажання забрати вклад з депозитного рахунку № SAMDNWFD500 та відсутністю бажання продовжувати зазначений договір. Однак, відповіді на зазначені письмові звернення апелянта відповідач так і не надав.

Так, згідно з ч.1 ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Таким чином, розірвання договору та видача грошових коштів здійснюється виключно за заявою клієнта банку. Проте, всупереч зазначеному, апелянтом не були надані ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції оригінали заяв, на які апелянт посилається у позові та апеляційній скарзі.

Також апелянт посилається на відсутність доказів належних та своєчасних повідомлень позивача про місце, час та дати розгляду справи.

Проте, колегія суддів вважає, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності належних, допустимих та вірогідних доказів по справі та не вбачає підстав для задоволення позову

Колегія суддів вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини не передбачає необхідність такого лікування саме за межами України.

За таких обставин, дійшовши правильно висновку про безпідставність заявлених позивачкою вимог, суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Тому суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_3