АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

при секретарі - Перевузник П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року по справі за позовом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року позивач звернувся із позовом, на обґрунтування якого зазначив, що за пунктом 3 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 вересня 2013 року № 1693 будинок № 55 по вул.. Полковій переданий в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідач самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_1 та перешкоджає позивачу користуватись вказаною квартирою.

Враховуючи викладене та посилаючись на положення ч. 4 ст. 311 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК України просив виселити відповідачку ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1, стягнути із відповідачки на свою користь 243.60 грн. судового збору. (а.с.1-9)

Відповідачка проти позову заперечувала, звернулась із зустрічним позовом на обґрунтування якого зазначила, що вона - ОСОБА_1 разом із дочками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована у гуртожитку по вул.. Полковій, 61-а в місті Києві і з 12.12.1998 року перебувала на квартирному обліку у загальній черзі.

18 листопада 1993 року на підставі рішення прийнятого на спільному засіданні Ради підприємства, адміністрації та профспілкового комітету радгоспу-комбінату «Пуща-Водиця» їй для проживання разом із доньками було надано спірну квартиру в якій відповідачка проживає разом із доньками та онуком, хоча зареєстрованою залишилась в гуртожитку. Копії ордера на зайняття жилої площі та виписки з протоколу № 56 спільного засідання Ради підприємства, адміністрації та профспілкового комітету радгоспу-комбінату «Пуща-Водиця» від 18 листопада 1993 року ОСОБА_1 не отримала не зважаючи на її неодноразові звернення за такими.

Посилаючись на те, що із 18 листопада 1993 року фактично проживає разом із дітьми та онуком у спірній квартирі, у серпні 2003 року був укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, посилаючись на ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 52, 64, 65 ЖК України просила визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 право користування житловою площею - квартирою АДРЕСА_1. (а.с.32-35)

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04 червня 2015 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову в частині вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с.96)

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року позов Подільської районної в місті Києві державної адміністрації задоволено, виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Подільської районної в місті Києві державної адміністрації судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а.с.117-121)

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права, зазначила, що суд не врахував обставин та доказів, якими вона обґрунтовувала заявлені нею вимоги і дійшов помилкових висновків по справі, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову. (а.с.125-128).

В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник ОСОБА_5 підтримали скаргу і просили її задовольнити. Представник ОСОБА_6 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (а.с.166-167)

За вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку такою що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1986 року до 2000 року працювала тепличницею у виробничому агрокомбінаті «Пуща-Водиця». (а.с.85)

Житловий будинок АДРЕСА_1 до 27 вересня 2013 року належав до відомчого житлового фонду ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця». (а.с.50-51, 55, 62, 110, 153)

26 серпня 2003 року між ЖЕД ДП агрокомбінат «Пуща-Водиця» і ОСОБА_1 був укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, видана розрахункова книжка для внесення платежів за користування спірною квартирою НОМЕР_1. (а.с.42-43, 69-72)

За довідкою ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» від 01 лютого 2013 року № 116, наданими квитанціями, ОСОБА_1 сплачувала гроші за користування квартирою НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1, з власником житлового фонду ОСОБА_1 укладала договір про реструктуризацію заборгованості за користування житлом. (а.с.44, 73-74, 82-83, 87-90)

За пунктом 3 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 вересня 2013 року № 1693 будинок АДРЕСА_1 переданий в комунальну власність територіальної громади міста Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. (а.с.5-7)

За довідкою (форма 3) від 27 листопада 2014 року № 1972 у квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований. (а.с.9)

За копією паспорта, довідками (форма 3) від 31 січня 2013 року № 152 та від 03 листопада 2014 року № 1791, відповідачка ОСОБА_1 з 22 січня 1993 року зареєстрована у гуртожитку по АДРЕСА_2 (а.с.36-37, 92-93)

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про право користування спірною квартирою ОСОБА_1 посилалась на протокол № 56 від 18 листопада 1993 року спільного засідання Ради підприємства, адміністрації та профспілкового комітету радгоспу-комбінату «Пуща-Водиця».

За повідомленням генерального директора ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» від 24 листопада 2014 року № 892/1, протокол № 56 від 18 листопада 1993 року не був знайдений, а був виявлений протокол № 56 від 15 лютого 1993 року за змістом якого будь-яких рішень щодо надання спірної квартири не вирішувалось і ордер на її заселення не видавався. (а.с.110-112)

Колегія суддів відхилила посилання ОСОБА_1 на виписки з протоколу № 56 від 18 листопада 1993 року про поліпшення житлових умов громадян ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, як таких, що не мають правового значення для предмету доказування по справі. (а.с.129-132)

Посилання позивачки на договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 26 серпня 2003 року, довідку про оплату таких послуг, звернення до державних та правоохоронних органів, пояснення сусідів, тривале фактичне проживання у спірній квартирі, не можуть бути визнано підставою для визнання права відповідачки на користування вищевказаною квартирою інакше, як з підстав і в порядку, що передбачені положеннями чинного законодавства. (а.с.42-91, 94)

Відповідно до положень ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер.

Відповідач не заперечувала, що ордер на спірну квартиру їй не видавався. Питання щодо неправомірності відмови у видачі ордеру не є предметом даного спору, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів до уваги не приймаються.

Відповідач також не заперечувала, що вона з 22 січня 1993 року зареєстрована за іншою адресою у гуртожитку по вул. Полкова, 61-а в місті Києві, перебуває на квартирному обліку за вказаною адресою та не визнавалася такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Саме по собі тривале проживання у спірному житловому приміщенні та оплата за спожиті житлово-комунальні послуги з дозволу ДП «Науково - дослідний виробничий комбінат «Пуща-Водиця» не породжує право постійного користування спірним жилим приміщенням. Дані обставини також не породжують права тимчасового користування спірним житловим приміщенням, яке б за законом зберігалося при переході будинку до нового власника (оренда тощо).

Суд першої інстанцій надавши правову оцінку договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, укладеному між Агрокомбінатом «Пуща - Водиця» та ОСОБА_1 26.08.2003 року у сукупності з іншими доказами дійшов правильних висновків про те, що зазначений договір не породжує право відповідачки на постійне користування спірною квартирою, оскільки договір укладено із ОСОБА_1 як із співвласником будинку АДРЕСА_1 та зазначено, що їй як співвласнику належить квартира НОМЕР_1 у цьому будинку, проте дані обставини не відповідають дійсності. Відповідач ніколи не була власником спірної квартири та як зазначалося вище не отримувала ордер на вселення у встановленому законом порядку.

Після передачі будинку АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, остання будь - якого дозволу на проживання у спірній квартирі відповідачці не надавала.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що проживання відповідачки у спірній квартирі порушує права та інтереси позивача, а способом захисту порушених прав є виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд правильно встановив обставини справи та вірно визначився з характером спірних правовідносин, а відтак посилання у рішенні на ст. ст. 109, 116 ЖК України без застосування цих норм не може бути підставою для скасування рішення суду.

Посилання апелянта на ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції з прав людини і основоположних свобод не спростовує цих висновків, оскільки відповідачка не зважаючи на тривале проживання у квартирі не набула прав користування нею, а визнання такого всупереч положенням законодавства є безпідставним.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд першої інстанції обґрунтовано вирішив питання розподілу судових витрат. (а.с.1)

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/9730/2015

Унікальний номер 758/3967/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Гребенюк В.В.

Доповідач Левенець Б.Б.