Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4442/1 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.
Є.У. № 2-1423/11 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії посадової особи Заводського ВДВС Запорізького МУЮ та скасування постанов виконавчого провадження,

за апеляційною скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції на ухвалу Заводського районного суду міста Запоріжжя від 05 червня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаною скаргою, яку в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 6 вересня 2011 року з нього на користь ПАТ «Кредо Банк» стягнуто 83 829, 80 грн. заборгованості за кредитним договором. Вказане судове рішення передано на примусове виконання Заводському ВДВС Запорізького МУЮ. Постановами державного виконавця від 28.11.2014 року і від 28.01.2015 року накладено арешт на все майно боржника і заборонено його відчуження; оголошено у розшук автомобіль ВАЗ 111941, 2008 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, який був вилучений у нього 23 лютого 2015 року і переданий на відповідальне зберігання сторонній особі. Посилаючись на те, що постанову про відкриття виконавчого провадження він не отримував, у звязку з чим державний виконавець неправомірно наклав арешт на все його майно, оголосив у розшук і вилучив належний йому автомобіль, просив на підставі ст.ст.383,387 ЦПК України, ст.ст.18, 22-27, 30, 31, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.391 ЦК України визнати бездіяльність державного виконавця ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_3 щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження неправомірною; визнати рішення державного виконавця ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_4 за виконавчим провадженням № 34403679 у вигляді постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.11.2014 року та постанови про розшук майна боржника від 28.01.2015 року неправомірними; визнати рішення державного виконавця ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_5 за виконавчим провадженням № 34403679 щодо складання акту опису та арешту майна від 23.02.2015 року, неправомірними; зобов'язати посадових осіб Заводського ВДВС Запорізького МУЮ усунути порушене право користування майном ОСОБА_2 транспортним засобом марки ВАЗ 111941, 2008 року випуску, держномер АР 7541 ВН та повернути належний йому автомобіль.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року скаргу ОСОБА_2 на дії посадової особи Заводського ВДВС Запорізького МУЮ та скасування постанов виконавчого провадження задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, Заводський ВДВС Запорізького МУЮ подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у звязку із наступними обставинами.

Задовольняючи скаргу боржника, суд першої інстанції виходив з того, що на порушення вимог ст.ст.24,25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не направив ОСОБА_2 копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак його дії і рішення про накладення арешту на майно боржника, оголошення його у розшук, про вилучення транспортного засобу являються незаконними і підлягають скасуванню.

Проте, таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Частиною 1 ст. 384 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

За змістом статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягував і боржник. До учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.

Інші учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого згідно із вимогами ЦПК, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченого законом ( частина 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як зазначено у п. п.16, 17 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця розглядається за участю заявника, державного виконавця, боржника.

Суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна ( Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Як зазначено у п.20 вказаної постанови, у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У разі заявлені у скарзі вимог про право в їх прийнятті має бути відмовлено на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК, ст.383 ЦПК.

Встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання судового рішення відкрито 26 вересня 2012 року, про що посадовою особою виконавчої служби винесено відповідну постанову, копія якої рекомендованим листом 04.10.2012 року направлена ОСОБА_2 за місцем його постійної реєстрації і вручена 08.10.2012 року члену його сімї ОСОБА_6 матері (а.с.76-79).

Постановою від 11.10.2012 року виконавчий лист направлено за місцем роботи боржника на ВАТ «Запоріжсталь» і з його заробітку на виконання судового рішення протягом 2012-2014 р.р. утримувалися кошти в загальній сумі 15 368,53 грн. (а.с.80).

Вказаним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав, не перевірив заперечень виконавчої служби щодо належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження і обізнаність останнього про примусове виконання судового рішення.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про недотримання виконавчою службою вимог ст.ст.24, 25 Закону України «Про виконавче провадження» не відповідають фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції не вирішено питання щодо дотримання ОСОБА_2 передбачених ст. 385 ЦПК України строків звернення до суду зі скаргою. Як встановлено судом, фактично відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 проводилися з грудня 2012 року, отже, про відкриття виконавчого провадження він міг дізнатися у грудні 2012 року, проте зі скаргою на порушення виконавчою службою вимог ст.ст.24, 25 Закону «Про виконавче провадження» він звернувся тільки у лютому 2015 року.

При вирішення скарги до участі у справі не було залучено у якості заінтересованої особи стягувача ПАТ «Кредобанк».

Судом не обговорено питання про можливість повторного оскарження боржником дій і рішень посадових осіб виконавчої служби при винесені постанов від 28 листопада 2014 року і 28 січня 2015 року, оскільки вказані дії вже були предметом оскарження і за результатами розгляду скарги судом постановлено відповідну ухвалу (а.с.62-64).

Покладаючи на ВДВС обовязок усунути порушене право ОСОБА_2 на користування і розпорядження транспортним засобом, суд не обговорив питання про те, чи не заявлені боржником вимоги про право, які не підлягають розгляду в порядку ст.383 ЦПК України.

За викладених обставин оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.312 п.3 ЦПК України вона підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки допущені судом першої інстанції вищевказані порушення норм процесуального права унеможливлюють перегляд скарги по суті судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.307, 312 п.3 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року по цій справі скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: