Справа № 362/2999/15-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/6011/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 02.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Антоненко В.І., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря: Вербової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Васильківської міської ради Київської області про визнання дійсною біржової угоди купівлі-продажу нерухомості та визнання права власності на квартиру,

у с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири реєстраційний № D7920/667 від 27.01.1998 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та визнати право власності на вказаний обєкт нерухомості. Свої вимоги мотивувала тим, що 27.01.1998 року вона з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири. Даний договір зареєстровано на Київській універсальній біржі за № 6058 в книзі 62 стор. 114. Між сторонами договору існувала домовленість щодо подальшого проживання продавців у квартирі після її відчуження. Оскільки осіб, що проживали в спірній квартирі немає в живих, позивач звернулась до відповідача з метою отримання оновленого свідоцтва про право власності, на що отримала відмову, і саме тому була змушена звернутись до суду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2015 рокупозов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири реєстраційний № D7920/667 від 27.01.1998 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовувідмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 27.01.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири реєстраційний № D7920/667, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Даний договір зареєстровано на Київській універсальній біржі за № 6058 в книзі 62 стор. 114 та з боку продавців підписаний брокером ОСОБА_8, який діяв за згодою і дорученням ОСОБА_9, який в свою чергу також його підписав від імені продавців на підставі довіреності, а з боку покупця брокером ОСОБА_10, який діяв за згодою і дорученням ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення, суд виходячи з наданих сторонами доказів, дійшов висновку щодо правомірного володіння позивачем квартирою, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу законодавством не вимагалося його нотаріальне посвідчення та реєстрація.

Крім того, суд вважав, що визнання Васильківською міською радоюпозову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як убачається з архівної довідки КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» № 713 від 21.09.2015 року, станом на 31.12.2012 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності, а саме:

- 1/3 частина на імя ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Васильківською міською радою 14.07.1995 року на підставі розпорядження від 29.05.1995 року за № 1458-30;

- 1/3 частина на імя ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Васильківською міською радою 14.07.1995 року на підставі розпорядження від 29.05.1995 року № 1458-30;

- 1/3 частина на імя ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом другої Васильківської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 11.01.2003 року за реєстраційним № 35.

12.01.2012 року ОСОБА_7 помер.

7.05.2015 року ОСОБА_6 в присутності свідків було складено нотаріально посвідчений заповіт, за яким все своє майно вона заповідала ОСОБА_2

23.05.2015 року ОСОБА_6 померла.

У порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції вищевказані обставини та положення закону не врахував, не перевірив правовий режим спірного нерухомого майна та коло осіб, що являються його власниками на час розгляду справи та не встановив тих осіб, які мали право розпоряджатися цим майном у 1998 році і їх повноваження на укладення відповідного договору купівлі-продажу, що призвело до ухвалення рішення з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що між нею та продавцями квартири за договором купівлі-продажу існувала домовленість щодо подальшого проживання продавців у квартирі після її відчуження, однак в п. 7 цього договору сторони передбачили, що продавці зобовязуються звільнити житловий будинок та знятися з реєстрації у ньому до 27.01.1998 року і покупець не заперечує проти цього.

Внаслідок поверхневого вирішення спору, судом першої інстанції залишено поза увагою, що у наданій копії договору купівлі-продажу продавцями квартири зазначено, зокрема, таких осіб як ОСОБА_4 та ОСОБА_5, однак як слідує з матеріалів справи особами, що проживали у вказаному житловому приміщенні були ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Крім того, згідно даних копії свідоцтва про смерть серії І-БК № 265799, громадянин ОСОБА_12 помер 7 лютого 1994 року, що в свою чергу виключає можливість надання повноважень третім особам на продаж квартири у 1998 році.

За правилом ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву або у письмовій заяві, яка приєднується до матеріалів справи.

При цьому слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Згідно розяснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову з підстав визнання відповідачем позовних вимог, обмежившись зазначенням у мотивувальній частині рішення лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійсненні заходи з перевірки таких дій, так як не заперечення проти заявлених вимог, яке було здійснено Васильківською міською радою,не означає про безумовне визнання позову особою, що має таке процесуальне право.

Васильківська міська рада не була стороною договору купівлі-продажу, вона не являється розпорядником спірної квартири з огляду не те, що вона не передавалася у комунальну власність як безхазяйне майно або відумерла спадщина, а тому визнання позову в даному випадку суперечить закону і порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, які не були залучені до участі у справі.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2015 року скасуватита ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішеннянабирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: