УхвалА

іменем україни

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання окремих положень договору несправедливими за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 15 серпня 2007 року між нею та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір на суму 40 500 доларів США (204 525 грн в еквіваленті до валюти України гривні за курсом Національного банку України станом на 15 серпня 2007 року - 5 грн 05 коп. за 1 долар США) на споживчі цілі.

20 грудня 2011 року між ними було укладено додатковий договір до кредитного договору від 15 серпня 2007 року, в якому зазначено про списання (прощення) боргу в сумі 10 454, 65 доларів США.

ОСОБА_4 просила на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати пункти 2.1.3 та 3.4 додаткового договору до кредитного договору недійсними та несправедливими, зазначаючи, що між нею та банком розглядалось питання про можливість припинення кредитних зобов'язань шляхом оплати єдиним платежем узгодженої заборгованості у розмірі 40 881,12 доларів США за курсом Національного банку України станом на 20 листопада 2011 року - 7 грн 98 коп. за 1 долар США. Позивачка вважала пункт 2.1.3 додаткового договору несправедливим, оскільки порушувався істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її, як споживача, шкоду, тому що у перерахунку на національну валюту сума відступного з урахуванням уже сплачених коштів значно перевищувала розмір отриманого кредиту, так як під час укладення кредитного договору вона отримала кошти за курсом 5 грн 05 коп. за 1 долар США, а при укладенні додаткового договору сплатила банку зазначено більшу суму виходячи із курсу 7 грн 98 коп. за 1 долар США.

Також позивачка вважала несправедливим пункт 3.4 додаткового договору, оскільки банк здійснив нечесну (агресивну) підприємницьку практику, знаючи про її скрутне матеріальне становище та отримуючи надприбутки, переклав на неї податкове навантаження на суму прощеного боргу, неправильно застосувавши ст. 14 Податкового кодексу України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Виключено пункт 3.4 з додаткового договору від 20 грудня 2011 року до кредитного договору від 15 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк». У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виключення пункту 3.4 з додаткового договору від 20 грудня 2011 року до кредитного договору від 15 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк», відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову про визнання несправедливим пункту 3.4 додаткового договору до кредитного договору від 15 серпня 2007 року, укладеного між сторонами (предмет касаційного оскарження), апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що згідно зі ст. ст. 626, 627 ЦК України сторони є вільні в укладанні договору та визначенні його умов, а тому відсутні підстави, передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання наведеного вище пункту додаткового договору несправедливим, з яким позивач була ознайомлена. Тобто позивач свої заявлені вимоги не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України)

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 4 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко