АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.,

при секретарі Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Свемон-Київ» про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року,-

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсними договір оренди №10 від 01 квітня 2011 року кімнати АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтував тим, що перебуваючи у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Свемон-Київ» ( надалі - ВАТ «Свемон-Київ»), йому в 2010 р. було видано ордер для проживання в кімнаті АДРЕСА_1 разом з дружиною. Після звільнення з роботи адміністрація ВАТ «Свемон-Київ» ввела його в оману щодо необхідності укладення договору оренди кімнати, в якій він проживає. Під тиском погроз виселення, він був змушений 01 квітня 2011 року підписати вказаний договір. Оскільки на час укладення договору оренди він вже мав право користування приміщенням гуртожитку, внаслідок його укладення було погіршено умови користування ним та встановлено більший розмір плати порівняно з платою, встановленою чинним законодавством за користування гуртожитками, просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Свої доводи мотивує тим, що представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що саме ВАТ «Свемон-Київ» був ініціатором укладення договору, адміністрація якого заявила про необхідність такого укладення після припинення працівником трудових обов'язків. Разом з тим, Житловим кодексом УРСР не передбачено укладення договору оренди (найму) у гуртожитку.

Зміст оспорюваного правочину суперечить встановленому чинним законодавством порядку користування гуртожитками (набуття права проживання) особами, що набули право проживання як працівники підприємства і не втратили його. Ці особи набувають і мають право проживання без будь-яких договорів оренди.

Відповідач, користуючись юридичною безграмотністю позивача, ввів його в оману щодо обов'язку укласти такий договір і таким чином спонукав його до укладення договору, який був не потрібен та суттєво збільшував умови оплати.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача Шифердеккер О.О. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин вчинення правочину під впливом обману.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст.638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в період з 30.09.2002 р. по 21.01.2011 р. ОСОБА_1 перебував з ВАТ «Свемон-Київ»у трудових відносинах.

15 березня 2010 р. ОСОБА_1 видано ордер №18 на право зайняття з дружиною житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 розміром 19,8 кв.м. (а.с.9).

01 квітня 2011 року між ВАТ «Свемон-Київ» в особі голови правління ОСОБА_5, та ОСОБА_1 укладено договір №10 найму житлового приміщення (ліжко-місця), предметом якого є передача у платне строкове користування житлового приміщення, кімнати АДРЕСА_1, для проживання наймача та членів його сім'ї у кількості 3 осіб (а.с.5).

У пункті 2.1 вказаного договору сторони погодили, що розмір плати за користування кімнатою гуртожитку становить 1000 грн., яка складається із вартості відповідної кількості ліжко-місць, які займає наймач, вартості комунальних послуг (опалення, каналізація, гаряче і холодне водопостачання, газопостачання, вивіз сміття), витрат на електроенергію та вартості додаткових послуг, в тому числі надання меблів в користування тощо.

В подальшому, у зв'язку з укладенням вказаного договору, позивач звертався до відповідача з заявами про розстрочення суми боргу за користування кімнатою гуртожитку, звертався з проханням надати дозвіл на укладення договору з КП «Відрадненсье» та подальше вирахування вартості оплати наданих послуг із суми оплати згідно договору найму від 01.04.2011 р. в наступному місяці після сплати, а також проведенням часткової оплати за цим договором протягом 2011 -2013 років, чим визнав наявність цивільно-правових відносин та свій обов'язок виконання умов договору найму (а.с. 40,41, 42).

Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу) , такий правочин визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно звужують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Представник відповідача заперечував ту обставину, що відповідач в момент вчинення правочину ввів позивача в оману, застосовував по відношенню до останнього погрози та примушував до його укладення. Зазначив, що всі умови оспорюваного договору були відомі останньому на час його укладення, не містили та не містять умов встановлення для позивача будь-яких інших наслідків ніж ті, що в ньому вказані.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відсутність необхідного обсягу знань у сторони правочину на момент його укладення не є підставою для визнання його недійсним.

Не впливає на дійсність вказаного правочину і та обставина, що Житловим кодексом УРСР не передбачено укладення договору оренди (найму) приміщення гуртожитку.

Відповідно до ч.1, 3 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зміст оспорюваного правочину відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України.

Доказів того, що внаслідок укладення вказаного договору порушено право позивача на проживання в приміщенні гуртожитку, яке йому було надано як працівнику підприємства, матеріали справи не містять.

За відсутності встановлених обставин, що одна сторона навмисно ввела в оману іншу сторону правочину, підстави для застосування ст. 230 ЦК України, як правової підстави для визнання правочину недійсним, відсутні.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає обставинам справи та наданим суду доказам, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/2782/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.