АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/3233/15 Головуючий 1 інст. Шинкарчук Я.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Автобаза швидкої медичної допомоги м. Харкова», третя особа: директор Комунального підприємства «Автобаза швидкої медичної допомоги м. Харкова» - ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.09.1990 року та займав посаду головного інженера. Наказом № 294-к від 28.11.2014 року ОСОБА_3 був звільнений з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності працівників.

25 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який подалі уточнив. Просив поновити його на роботі, визнавши незаконним наказ № 294к від 28.11.2014 року, зобов'язати відповідача скасувати цей наказ. Також просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та стягнути 150 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування своїх вимог зазначав, що він неодноразово звільнявся з роботи з різних підстав, але на підставі судових рішень був поновлений на роботі у звязку з порушенням його трудових прав при звільненні.

Вважає, що його звільнення з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України також є незаконним, оскільки при його вивільненні відповідач не запропонував йому іншу роботу, не врахував, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки має значний трудовий стаж. Kpім того, на порушення ст. 43 КЗпП України, профспілковий комітет розглянув подання адміністрації про надання згоди на його звільнення за його відсутності з поважних причин. Посилався на те, що діями відповідача щодо неправомірності його звільнення ще з 2007 року йому було завдано моральну шкоду.

Представник відповідача та третьої особи позов не визнала, посилаючись на те, що при звільненні ОСОБА_3 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України дотриманні вci вимоги трудового законодавства.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вказує, що судом не враховано, що він відповідно до ст.. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, ніж інші представники, ротацію яких не провів відповідач, який також порушив вимоги ч.8 ст. 43 та ст.. 237-1 КЗпП України.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.09.1990 року та займав посаду головного інженера. ОСОБА_3 двічі за різними правовими підставами звільнявся з роботи, однак поновлений судом на попередній посаді.

Наказом № 294-к від 28.11.2014 року ОСОБА_3 був звільнений з посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності працівників, і

у день звільнення з працівником був проведений остаточний розрахунок.

Як вбачається з матеріалів справи скорочення чисельності працівників було обумовлено змушеним зменшенням з 01.08.2014 року обсягів транспортних послуг i кількості автомобілів до 26 одиниць у цілодобовому режимі роботи, зменшенням бюджетних призначень, передбачених на сплату транспортних послуг.

У звязку з чим наказом Департаменту охорони здоров'я від 21.07.2014 року № 403 директору КП «Автобаза швидкої медичної допомоги м. Харкова» доручено створити комісію по скороченню штатної чисельності працівників підприємства, внести відповідні зміни до штатного розпису, попередити працівників про наступні зміни.

До категорій працівників, які підлягають звільненню, входить адміністративно - управлінський персонал, виробничо - лінійний персонал, ремонтні, підсобні працівники.

Наказом № 109/1 від 01.08.2014 року у зв'язку з зменшенням об'єму робіт на підприємстві та необхідністю приведення чисельності працівників підприємства у відповідність з зменшенням об'єму робіт, з штатного розпису виведено вакантні одиниці у кількості 36,5 одиниць, введено зміни до штатного розпису згідно запланованого скорочення та затверджено новий штатний розпис з 27.10.2014 року, а також створено комісію по скороченню чисельності працівників.

На виконання цього наказу, враховуючи зміни у чисельності працівників які відбулися у звязку з ротацією персоналу, звільненням працівників за іншими підставами, посади яких планувалися бути скороченими, наказом директора підприємства № 114 від 12.08.2014 року було зобовязано попередити ociб, посади яких планувалися бути скороченими, у тому числі й головного інженера ОСОБА_3, про подальше звільнення.

Як в суді першої так і апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечував факт скорочення чисельності працівників КП «Автобаза швидкої медичної допомоги міста Харкова» та відсутності у новому штатному розкладі посади головного інженера, яку він займав до звільнення, не оспорював позивач в судовому засіданні апеляційного суду і факт попередження його персонально 26.08.2014 року - у встановлений ст. 49-2 КЗпП України строк про наступне вивільнення.

Відповідно до вимог ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розклад.

У звязку з зазначеним судом першої інстанції обґрунтовано зроблений висновок про те, що суд не вправі при вирішенні трудового спору про поновлення на роботі працівника за підставами, передбаченими п.1 ст. 40 КЗпП України обговорювати доцільність зміни внутрішньої реорганізації юридичної особи (організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників), в тому числі доцільність ротації працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 i 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечував той факт, що йому при вирішенні питання про звільнення пропонувалися вакантні посади маляра по фарбуванню автомобілів та водія, що мали місце під час вирішення питання про вивільнення позивача, але він відмовився від них, оскільки вони не відповідали його кваліфікації.

Відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату

працівників у звязку із змінами в організації виробництва i праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією i продуктивністю праці.

При цьому до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на poбoтi, i працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять вci працівники, що займають таку ж посаду i виконують таку ж роботу на підприємстві.

Згідно протоколу засідання комiciї по скороченню від 11 серпня 2014 року посади, які відповідають кваліфікації ОСОБА_3, є посади начальника відділу організації безпеки дорожнього руху, начальника ремонтної майстерні, головного механіка, начальника гаражу, провідного інженера виробничо-техшнічного відділу, провідного інженера відділу головного механіка. Однак такі вакансії були відсутні і тому ОСОБА_3 не пропонувалися, і тому вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовувалися.

У звязку з вищезазначеним колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що районним судом не враховано, що він відповідно до ст.. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, ніж інші представники, ротацію яких не провів відповідач, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах трудового законодавства.

Не є підставою для скасування рішення суду й посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що розгляд питання про надання згоди профкомом на його звільнення відбувся за його відсутності та порушення відповідачем вимог ч.8 ст. 43 КЗпП України, оскільки ОСОБА_3 неодноразово повідомлявся профспілковим комітетом про необхідність явки на засідання комітету, після ухвалення рішення якого про надання згоди на звільнення за станом здоровя був непрацездатним, і звільнення позивача з роботи відбулося після його виходу на роботу.

Оскільки порушень трудових прав ОСОБА_3 при його звільненні не встановлено, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу і в задоволенні його вимог про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_3 на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено суддею Шинкарчук Я.А., якому було скасовано рішення від 01 червня 2011 року за його позовом про поновлення на роботі, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зазначені обставини не передбачені статтею 21 ЦПК України як підстава недопустимості повторної участі судді у розгляді справи, а відвід головуючому у справі за іншими підставами, передбаченими ст. 20 ЦПК України, ОСОБА_3 не заявлявся.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: