Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3718/14-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 47 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Коломієць О.С., Матюшенка І.В.

секретаря судового засідання Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення Житомирської міської ради, державних актів на право власності на земельну ділянку, частково недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 09 грудня 2014 року, -

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними рішення Житомирської міської ради, державні акти на право власності на земельну ділянку, частково недійсним договір дарування.

Рішенням Богунського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійними рішення 19 сесії Житомирської міської ради № 372 про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0428 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий 27.09.2004 року на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії Житомирської міської ради № 372 від 02.06.2004 року; договір дарування від 14.06.2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині дарування земельної ділянки площею 0,0428 га; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий 17.11.2005 року на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 14.06.2005 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що судом ухвалено необґрунтоване рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи, просить його скасувати, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначає, що судом не взято до уваги ту обставину, що оспорюваними документами право позивача на приватизацію земельної ділянки не порушується. Крім того, не врахував, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Стаття 3 Земельного кодексу України передбачає, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

Статтею 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1. Зокрема, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частини на підставі договору дарування від 26.06.2008 року та рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11.07.2005 року (а.с. 14-16); ОСОБА_2 - 1/6 частини на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11.07.2005 року (а.с. 14-16); ОСОБА_3 - 1/2 частини на підставі договору дарування від 14.06.2005 року (а.с. 105-107).

Згідно рішення Житомирської міської ради № 372 від 02.06.2004 року ОСОБА_2 та померлій 09.12.2001 року ОСОБА_4 передано безоплатно у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель 0,0571 га. На підставі даного рішення на ім'я відповідача ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0, 0428 га від 27.09.2004 року (а.с. 65).

В подальшому, 14.06.2005 року укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 428 кв.м за вказаною адресою (а.с. 139).

На підставі даного договору дарування на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 427246, зареєстрований за № 39 (а.с. 66).

Приймаючи до уваги загальний розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 (0,0571 га) та розмір земельної ділянки, який був переданий у власність відповідачу ОСОБА_2 відповідно до рішення 19 сесії Житомирської міської ради № 372 від 02.06.2004 року (0,0428 га), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення принципу пропорційності визначення частки земельної ділянки між співвласниками житлового будинку.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.07.2005 року визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_2, визнано за останньою, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування по 1/3 частині спадкового майна за кожним після смерті ОСОБА_4, а саме по 1/6 частині житлового будинку по АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про землеустрій» врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність або користування, у тому числі на умовах оренди, земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

З відповіді Управління держкомзему у м. Житомирі Житомирської області від 24.12.2010 року, наданої на ім'я прокурора м. Житомира вбачається, що вивченням технічної документації із землеустрою встановлено порушення вимог щодо складу технічної документації із землеустрою, передбачених п.1.16, 1.17 інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі; угода про порядок користування земельної ділянки не підписана співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. За таких обставин, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що вказана обставина не досліджувалась судом першої інстанції, оскільки відповідачем - апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування відповіді Управління держкомзему, як то угоди про встановлення порядку користування земельної ділянкою з підписами усіх співвласників, тощо.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що способом захисту порушеного право є, в тому числі: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання недійсним рішення 19 сесії Житомирської міської ради № 372 від 02.06.2004 року про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0428 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а також державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЖТ № 113073, виданого 27.09.2004 року на ім'я ОСОБА_2 на підставі зазначеного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Беручи до уваги, що положеннями даної норми визначена безоплатна передача майна у власність, дарувальник повинен бути наділений таким правом, тобто бути власником майна. Оскільки відповідач ОСОБА_2 здійснила відчуження частини земельної ділянки, яка не відповідає розміру її частки у праві власності на житловий будинок, тобто без достатньої підстави використала права як власника земельної ділянки, суд першої інстанції правильно визнав укладений договір дарування від 14.06.2005 року в частині дарування земельної ділянки недійсним, як і державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 427246, виданий 17.11.2005 року на ім'я ОСОБА_3 на підставі вказаного договору дарування, оскільки ця вимога є похідною від попередньої.

Встановивши, що частка ОСОБА_1 у володінні земельною ділянкою не відповідає його частці у праві власності на будинок (є меншою), зокрема через приватизацію ОСОБА_2 частини земельної ділянки площею 0,0428 га від загальної її площі - 0,0571 га та подальшого її відчуження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачами порушено право позивача на здійснення приватизації спірної земельної ділянки пропорційно до належної йому частки у праві власності на будинок.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до суду за захистом порушених прав, пов'язаних із позбавленням володіння та користування спірною земельною ділянкою, що в силу вимог ст. 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності, на що звернув увагу суд першої інстанції у своєму рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді