Номер провадження: 22-ц/785/1160/15
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та визнання боргу спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и л а:

01 липня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 01 липня 2006 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6, який проживає разом з матір'ю. З травня 2013 року шлюбно-сімейні стосунки подружжя погіршились внаслідок напружених відносин, обумовлених взаємним непорозумінням, втрати відчуттів любові і пошани один до одного. У сім'ї відсутнє взаєморозуміння з питань сімейного життя, шлюб носить лише формальний характер. За час шлюбу подружжя набуло наступне майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, і борг у розмірі 24000 доларів США перед ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 57, 61, 69, 70, 71, 74 СК України, позивач ОСОБА_3 просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 01 липня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис 278, між ними та визнати заборгованість перед ОСОБА_7, ОСОБА_8 у розмірі 24000 доларів США загальною спільною власністю подружжя.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 жовтня 2014 року за заявою позивача ОСОБА_3 позов в частині стягнення з ОСОБА_5 на його користь грошової компенсації у розмірі 12000 грн. залишений без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Відповідачка ОСОБА_5 позов визнала частково, не заперечувала проти розірвання шлюбу та заперечувала проти задоволення вимог щодо наявності боргу у них обох перед батьками ОСОБА_3 у розмірі 24000 дол. США, які позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона вважає, що борг повернутий батькам позивача під час шлюбу (а.с. 67-70, 125-127).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд розірвав шлюб між сторонами у справі та визнав заборгованість перед ОСОБА_7, ОСОБА_8 у розмірі 24000 доларів США спільною сумісною власністю подружжя.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням в частині визнання заборгованості у розмірі 24000 тис. доларів США спільною сумісною власністю подружжя, відповідачка ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_5, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Рішення суду першої інстанції перевіряється в апеляційному порядку в частині вимог про визнання заборгованості перед ОСОБА_7, ОСОБА_8 у розмірі 24 000 доларів США спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Диспозиція ч. 3 ст. 61 СК України встановлює, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи викладену норму закону можна дійти висновку, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя визнається майно, в тому числі грошові кошти, одержані за договором, укладеним одним з подружжя в інтересах сім'ї. Через невизначеність поняття "інтересів сім'ї" до договорів, що охоплюються ч. 3 ст. 61 СК, можна віднести будь-які договори, укладенні одним з подружжя, щодо яких встановлена і не спростована законодавча презумпція наявності згоди другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України, абзац другий ч. 2 ст. 369 ЦК України).

За договором, укладеним одним з подружжя за презумпції згоди другого з подружжя, може бути не лише набуття майна, але й створення майнових обов'язків (наприклад, укладення договорів позики, купівлі-продажу з розстроченням платежу).

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", викладеного у п. 24 постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Умовами виникнення обов'язків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сім'ї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 01 липня 2006 року (а.с. 5), ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6 (а.с. 9), рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 жовтня 2014 року шлюб розірваний (а.с. 134). Рішенням суду встановлено, що сторони у справі припинили сімейні відносини та ведення спільного господарства з травня 2013 року (а.с. 134зв.).

Під час шлюбу 24 травня 2012 року була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 75,9 кв.м., жилою прощею 43,9 кв.м. за 417 450 грн. 00 коп. (а.с. 10-12).

Рішенням Гагарінського районного суду міста Севастополя від 07 жовтня 2013 року, розділено спільне майно між сторонами у справі, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 грудня 2013 року, проведено реєстрацію вказаної частини квартири на ім'я відповідачки ОСОБА_5 (а.с. 58-59).

У судовому засіданні суду першої інстанції сторони не оспорювали той факт, що гроші у сумі 24 000 доларів США, для придбання вищезгаданої квартири були отримані в борг від батьків позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Викладене підтверджується розпискою від 19 вересня 2011 року, при цьому відповідачка ОСОБА_5 дала згоду на вчинення даного правочину, що вбачається з наданої розписки (а.с. 13).

Квартира АДРЕСА_1 була придбана 24 травня 2012 року, тобто у той час коли сторони у справі перебували у шлюбі, що дає підставу для висновку про те, що, кошти у розмірі 24 000 доларів США були отримані в борг у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 саме в інтересах сім'ї.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що кошти у розмірі 24 000 доларів США були отримані в борг у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 саме в інтересах сім'ї, що є підставою для визнання вказаного боргу спільною сумісною власною подружжя. Відповідачка не визнає вказаний борг, чим порушує права позивача, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту шляхом визнання вказаного боргу спільною сумісною власністю сторін у справі.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 19 червня 2013 року у справі №6-55цс13у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання відповідачки ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що боргове зобов'язання було виконане подружжям в період шлюбу за рахунок спільного майна подружжя, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачка була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалась як на заперечення проти позову.

Однак відповідачкою ОСОБА_5 не надано жодних слушних та переконливих доказів про те, що борг у сумі 24 000 доларів США був повернутий позикодавцям ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ще тоді, коли вона перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_3

Сам по собі факт того, що при вирішенні спору на вимогу суду представником позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні від 31 жовтня 2014 року був пред'явлений оригінал розписки від 19 вересня 2011 року для огляду не може свідчить про виконання боргового зобов'язання в розумінні ст. 545 ЦК України.

Батьки позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, звертались до Гагарінського районного суду м. Севастополь з позовом до подружжя Данилюк про стягнення боргу за договором позики, але рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополь від 09 жовтня 2013 року у задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з тим, що на момент звернення до суду з позовом не настав строк виконання зобов'язання - 01 січня 2014 року (а.с. 13, 57).

Безпідставними є і доводи відповідачки ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що позивач ОСОБА_3 двічі звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи сторони у справі одночасно звернулись до Гагарінського районного суду м. Севастополь з позовами про розірвання шлюбі й поділ майна подружжя, але ухвалою Гагарінського районного суду м. Севастополь від 17 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визнання боргу спільною сумісною власністю подружжя був переданий за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (а.с. 40-41).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з'ясував обставини, які мають значення для справи, в повному обсязі, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно вирішив спір.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог в частині визнання заборгованості перед ОСОБА_7, ОСОБА_8 у розмірі 24 000 доларів США спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік