Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8420/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «АЕС Київобленерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про користування електричною енергією.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

21.09.2012 позивач ПАТ „АЕС Київобленерго" звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту електроенергію та витрати по сплаті судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ПАТ «АЕС Київобленерго» є суб'єктом господарювання, що отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності і передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами на території Київської області.

12.02.2010 між позивачем та відповідачем - ОСОБА_3 було укладено Договір про користування електричною енергією № 4718 для постачання електричної енергії до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зазначеного договору позивач узяв на себе зобов'язання постачати відповідачу - споживачу електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до граничної потужності 40 кВт., з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач - відповідач про справі зобов'язалася оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором.

Відповідно п. 4 договору відповідачу був встановлений електролічильник типу МР- О6ТD.ММЕЗF № 0729454 з початковими показниками 000000, про що було укладено додаткову угоду про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому від 30.04.2010.

П.42 Правил користування електричною енергією для населення передбачено, що Споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил.

Даний електролічильник дозволяє щодоби автоматично контролювати баланс в розподільчій мережі 0,4 кВ. та дає можливість дистанційно отримувати свідчення обсягів енергоспоживання відповідача.

19.07.2012 позивачем були зафіксовані фактичні показники розрахункового електролічильника № 0729454 - 177 760 кВт/год.

На підставі зафіксованих фактичних показників електролічильника відповідачу було виставлено до оплати рахунок за електроенергію № НОМЕР_1 на суму 48145,46 грн.

22.08.2012 на адресу відповідача було направлено претензію з пропозицією добровільно сплатити суму заборгованості. Однак, дана претензія залишилася проігнорована, а сума заборгованості не сплачена. А тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ „АЕС Київобленерго 48145,46 грн. заборгованості за спожиту електроенергію та 482 грн. судових витрат.

Не погодившись із заочним рішенням ОСОБА_2 - представник ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема зазначав, що позивачем не було складено двосторонній акт порушень за встановленою формою та не вручено його відповідачу і такий доказ відсутній в матеріалах справи. Не взято до уваги суду і скасування судом наказу від 12.09.2014 про стягнення з відповідача додатково нарахованого боргу за використану електроенергію по даному предмету спору. Договір від 12.02.2010 року про користування електричною енергією №4718 для постачання електричної енергії до житлового будинку, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 та додаткова угода про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому від 30.03.2010 підписаний не відповідачем, а її чоловіком ОСОБА_4. Натомість, для відповідача із цього договору не наступили правові наслідки, так як будь-яких зобов'язань вона на себе не брала. При цьому, право власності на дану земельну ділянку ОСОБА_3 набула шляхом приватизації, що свідчить про те що земельна ділянка не є предметом спільної сумісної власності (ст. 57 СК України). До того ж, предмет договору у вигляді житлового будинку до якого повинно було здійснюватись постачання електроенергії на момент укладання Договору був взагалі відсутній. 22 березня 2012 р. відповідач продала земельну ділянку без будь-яких на ній споруд згідно договору купівлі-продажу. Встановити лічильник, на який посилається позивач не було можливості із-за відсутності приміщень.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до преамбули Закону України «Про електроенергетику» цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі

Відносини між громадянами та енергопостачальниками врегульовано Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою КМУ від 26.07.1999 № 1357, які обов'язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

Пунктом 3 вказаних Правил визначено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про електроенергетику» споживачами електроенергії є суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, які використовують енергію для власних потреб на підставі договорів про її продаж та купівлю.

Згідно з п. 2 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМ України від 26.07.1999р. № 1357, ці правила застосовуються для врегулювання правовідносин між споживачами і електропостачальниками незалежно від форм власності. При цьому, об'єкт споживача електроенергії - це житловий будинок, гараж, майстерня або інша електрифікована споруда, що належить споживачу на праві власності або користування.

Задовольняючи позовні вимоги в зазначеному розмірі та стягуючи ОСОБА_3 на користь ПАТ „АЕС Київобленерго 48145,46 грн. заборгованості за спожиту електроенергію суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як споживач електроенергії має заборгованість, яка, в силу вимог закону, підлягає стягненню з відповідача, як і судові витрати.

З такими висновками суду слід погодитись дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Позивач є суб'єктом господарювання, що отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності і передачі електричної енергії місцевими (локальними електричними мережами на території Київської обл.

12.02.2010 між позивачем та відповідачем було укладено договір про користування електричною енергією № 4718 для постачання електричної енергії до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до п.п.4,5 договору відповідачу був встановлений електролічильник типу NP-06TD ММЕЗF № 0729454 з початковими показами 000000, а також була укладена додаткова угода про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому 30.04.2010.

Згідно вимог п. 19 Правил користування електричною енергією, відповідно до якого розрахунки населення за спожиту електроенергію здійснюються, зокрема, на підставі показань приладу обліку. Приписами пунктів 42, 48 Правил, на споживача покладено обов'язок оплачувати спожиту електричну енергію.

У відповідності до вимог п.19 «Правил користування електроенергією для населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року (далі Правила), 19.07.2012 позивачем було проведене контрольне знімання показників приладу обліку споживача та зафіксовано покази 177 760 кВт/год.. При цьому попередні показання електролічильника, вказані в договорі споживача 000000. Таким чином, було виявлено наявність заборгованості за спожиту електроенергію за період з часу встановлення лічильника і до дня перевірки 19.07.2012, що становить 48 145,46 грн.

Як встановив суд, позивач 22.08.2012 на адресу відповідача направив претензію пропозицією добровільно сплатити суму заборгованості. Однак дана претензія залишилася проігнорована, а сума заборгованості не сплачена.

Матеріали справи містять доказ укладення договору про постачання електроенергії, а тому у розумінні положень ст.1 Закону України «Про електроенергетику» та п.2 Правил відповідач є споживачем електричної енергії і це є підставою до застосування до неї п.48 Правил згідно з яким споживач несе відповідальність згідно із законодавством

за: прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію.

Відповідач отримала послуги з електропостачання, проте їх не оплатили, в той час як згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Щодо наявності заборгованості та її розміру, а також правових підстав до її відшкодування, то суд першої інстанції цілком обґрунтовано виходив з того, що розмір заборгованості підтверджується належними і допустимими доказами і апеляційний суд з нею погоджується.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин. Сторона відповідача не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про належне виконання договору, укладеного між позивачем та відповідачем, та своєчасну оплату за спожиту електроенергію.

Пунктом 6 Правил визначено, що у разі остаточного припинення користування електричною енергією споживач не пізніше ніж за 7 днів повинен повідомити про це енергопостачальника та розрахуватися за спожиту електричну енергію, подати енергопостачальнику заяву про розірвання договору.

Пунктом 7 Правил встановлено, що для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт споживача до електропостачання.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що його довіритель продала земельну ділянку, не є її власником, а відтак є новий власник, який і зобов'язаний нести відповідні витрати за використання електричної енергії не заслуговують на увагу з урахуванням того, що позивач згідно встановлених Правил зобов'язана була поставити до відома постачальника електроенергії (позивача), вчинити відповідні дії та припинити дію договору. Разом з тим, такі дії нею не були виконані, натомість уся відповідальність лежить на відповідачу. Також не може бути прийнятий до уваги і довід відповідача щодо того, що договір про надання послуг про постачання електроенергії нею не підписувався, а підписав його її чоловік, оскільки як вбачається із договору усі данні в ньому зазначені відповідача, земельна ділянка спочатку була виділена в користування відповідачу, а в подальшому нею ж приватизована. Дого ж, навіть, при відсутності між сторонами укладеного договору не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку сплатити вартість спожитої електроенергії.

Окрім того, з наданих суду письмових доказів позивачем вбачається, що іще задовго до укладення договору між сторонами, відповідач користувалася електричною енергією, про що свідчить лист Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та оплатила за користування 8960 кВт/год.; між сторонами укладався акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін; договір про приєднання до електричних мереж від 10.06.2009; акт прийому-передачі виконаних робіт від 19.08.2009; додаткова угода до Договору про постачання електроенергії про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому; технічні умови №1941/1 на електропостачання від 10.06.2009. Колегія суддів вважає, що усі ці докази спростовують доводи відповідача про те, що вона не повинна нести відповідальність за спожиту електроенергію.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: