АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5114/15 Головуючий 1 інстанції - Божко В.В.
Категорія усунення перешкод
у користуванні майном
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю., Крилової Т.Г.

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київського району м. Харкова на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього підопічного ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Київський РВ ГУ ДМС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні майном,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, 3-тя особа ОСОБА_1, про вселення у житловий будинок, посилаючись на те, що вона є онукою ОСОБА_1, і разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживала у належному на праві власності ОСОБА_1 будинку. В травні після виписки із лікарні, вона з сином не змогла потрапити до будинку, оскільки в ньому знаходилася відповідачка ОСОБА_5, яка уклала із бабусею договір найму. Вона звернулася до правоохоронних органів, які порекомендували звернутися за захистом до суду.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина про усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посилаючись на те, що вона є власником спірного будинку, її онука ОСОБА_4 ніколи не оселялася у належному їй будинку, вона постійно проживала у своїй матері, ніколи не приймала участі в утриманні будинку, не сплачувала комунальних платежів.

Під час слухання справи 10 січня 2015 року позивачка ОСОБА_4 померла, що підтверджено свідоцтвом про її смерть. Представником ОСОБА_1 було заявлено клопотання про закриття провадження у справі, яке було задоволено судом частково.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, 3-тьої особи ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок було закрито. Цією ж ухвалою закрито провадження за позовом ОСОБА_1 в частині усунення перешкод ОСОБА_4 Слухання справи за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_3 про усунення перешкод було продовжено.

До участі у справі була залучена ОСОБА_2, мати померлої ОСОБА_4І, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1. Поновлено порушене право власності ОСОБА_1 на житловий будинок 2/8 по вулиці Дружній в місті Харкові. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в праві власності житлового будинку № 2/8 по вулиці Дружній в місті Харкові шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 в приміщенні- у вказаному житловому будинку .

Прокуратура Київського району м. Харкова звернулась з апеляційною скаргою в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, Просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду. Вказує на те, що відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України навіть припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє осіб права користування займаним приміщенням. Зазначає, що відмітка про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_3 у домовій книзі не містить ніяких відміток реєстраційного органу, і не відомо ким та коли вона була зроблена. Тобто, суд, ставлячи під сумнів правомірність реєстрації неповнолітнього у спірному будинку, не з'ясувавши усіх обставин справи, своїм рішенням постановив зняти неповнолітнього з реєстраційного обліку. Посилається на те, що відповідно до ст. 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно. Посилається на те, що судом не взято до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що з 04.05.2014 по 10.05.2014 вона разом із своєю дитиною ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у Обласній дитячій клінічній лікарні №1 (а.с.10) у зв'язку із хворобою хлопчика та в подальшому вона разом із дитиною не могла потрапити до спірного будинку №2/8 по вул. Дружній в м.Харкові через те, що наймач будинку ОСОБА_5 чинить їм перешкоди в користуванні житлом, про що ОСОБА_4 подано відповідний позов до суду (а.с. 2-3), а також вона зверталася 11.05.2014 до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, про що співробітниками міліції за зібраним матеріалом ЖЄО №8012 від 11.05.2014 складено висновок 22.05.2014 (а.с. 11-12).

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок, розташований в м. Харкові по вул. Дружній, 2/8 не був постійним місцем проживання ОСОБА_4 Право її дитини на проживання є похідним від права її матері. Ні ОСОБА_4, ні її дитина не були членами сім'ї власника. Залишаючись зареєстрованим в зазначеному житловому будинку після смерті матері та не будучи членом сім'ї його власника, неповнолітній ОСОБА_3 перешкоджає позивачу в розпорядженні своїм майном. Крім того, неповнолітній ОСОБА_3 рішенням Харківської міської ради переданий в родину опікуна його бабусі ОСОБА_2, та забезпечений житлом.

Судова колегія не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Матеріали справи свідчать , що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в м. Харкові по вул. Дружній 2/8 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 22 серпня 1960 року 8 ХДНК р №2-27-43. (а.с.40-49).

Відповідно до довідки КП «Благоустрій» у житловому будинку зареєстрована позивачка ОСОБА_1, її онука ОСОБА_4 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3 (а.с.7).

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, положення ст. 47 Конституції України визначають, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, відповідно до вимог статті 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням вимог ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З матеріалів справи вбачається та не заперечують сторони, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, була онукою ОСОБА_1 Відповідно до копії паспорту ОСОБА_4 (а.с. 4) відміткою Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 13.02.2002 зазначено реєстрацію останньої за адресою: м. Харків, вул. Дружня, буд. 2/8. Зазначене свідчить, що вона була зареєстрована у вказаному житлі ще неповнолітньою.

Такі ж самі відмітки містяться у домовій книзі щодо реєстрації ОСОБА_4 за вказаною адресою у неповнолітньому віці (а.с.8-9).

В рішенні суд зазначає, що відмітка про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_3 у домовій книзі не містить ніяких відміток реєстраційного органу, і не відомо ким та коли вона була зроблена. Вказаний висновок щодо правомірності реєстрації неповнолітнього у спірному будинку, суд першої інстанції зробив не з'ясувавши усіх обставин справи.

При цьому, факт правомірності реєстрації та вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до вказаного будинку в судовому порядку ніким не оскаржено. Підстави реєстрації ОСОБА_4 в неповнолітньому віці за адресою: м.Харків, вул. Дружня, 2/8, судом при вирішенні зазначеної справи не досліджувались. Крім того, ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.

Крім того, згідно з положеннями ст. 156 Житлового кодексу України навіть припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє осіб права користування займаним приміщенням.

Що стосується реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3, то відповідно до довідки КП «Благоустрій» у житловому будинку зареєстрована позивачка ОСОБА_1, її онука ОСОБА_4 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3 (а.с.7).

Згідно із записами домової книги неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований за місцем проживання його матері ОСОБА_4 за адресою: м. Харків, вул. Дружня, буд.2/8 відповідно до свідоцтва про народження

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Крім того, згідно з вимогами ст. 156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою проживання своєї матері ОСОБА_4, а саме:м.Харків, вул. Дружня, 2/8, відповідно до вимог ст.29 Цивільного кодексу України, ст.160 Сімейного кодексу України та ст. 156 Житлового кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Зокрема, у цій Постанові Пленуму Верховного Суду України вказується на приблизний перелік причин поважності відсутності осіб у житлі: перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо.

В той же час, законодавство не містить вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються у кожному конкретному випадку з урахуванням справи.

Судом першої інстанції при вирішенні вказаної справи взагалі не взято до уваги доводи та докази ОСОБА_4 про те, що з 04.05.2014 по 10.05.2014 вона разом із своєю дитиною ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у Обласній дитячій клінічній лікарні №1 (а.с.10) у зв'язку із хворобою хлопчика та в подальшому вона разом із дитиною не могла потрапити до будинку №2/8 по вул. Дружній в м. Харкові через те, що наймач будинку ОСОБА_5 чинить їм перешкоди в користуванні житлом. Тому ОСОБА_4звернулася з відповідним позовом до суду (а.с. 2-3). Також вона зверталася 11.05.2014 до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, про що співробітниками міліції за зібраним матеріалом ЖЄО №8012 від 11.05.2014 складено висновок 22.05.2014 (а.с. 11-12).

Крім того, на факт проживання ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 у спірному будинку вказують свідчення осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, а також осіб ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інших осіб, викладених в акті (а.с.85).

Також, про проживання ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_3 в будинку №2/8 по вул. Дружній в м. Харкові та побоювання втрати єдиного для них житла у зв'язку із намаганням продажу зазначеного будинку донькою ОСОБА_1 свідчать заяви ОСОБА_4, адресовані начальнику Комунального виробничого підприємства по обслуговуванню приватних домоволодінь і зелених насаджень Київського району м. Харкова ОСОБА_11 23.08.2013 (а.с.204) та до Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради 22.08.2013 (а.с.205).

На час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом та винесення судом оскаржуваного рішення неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, не виповнилося навіть 10-ти років.

Встановлено, що на первинному обліку служби у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебуває як дитина - сирота.

Дитина постійно мешкала та була зареєстрована разом з померлою матір'ю за адресою: м. Харків, вул. Дружна, 2/8.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 87 від 18.02.2015 опікуном над неповнолітнім ОСОБА_3 призначено його бабусю - ОСОБА_2, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вимогами ст. 25 вказаного Закону встановлено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї.

Держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім'ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім'ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно з положеннями ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям- сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Таке ж саме положення міститься у статтях 247, 248 Сімейного кодексу України, відповідно до яких дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування.

Пунктом 3 ч.З ст.71 Житлового Кодексу України також передбачено, що жиле приміщення зберігається у випадку влаштування дитини на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім'ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, призову на строкову військову службу в Збройні Сили України, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, невідкладне вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім'ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, призову на строкову військову службу в Збройних Силах України, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк.

Тобто, таке право користування житловим приміщенням, у якому дитина проживала до встановлення опіки, та збереженням його за дитиною - сиротою беззаперечно закріплено законодавством, незалежно від фактичного проживання та влаштування дитини.

На виконання вищезазначених положень законодавства щодо збереження права користування житлом дитиною та закріплення за ним такого житла відповідно вимог ст.5 Закону України «Про охорону дитинства» місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують вирішення питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно- правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо: соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей.

За ст. 12 вказаного Закону Служба у справах дітей бере участь у здійсненні заходів щодо соціального захисту і захисту прав та інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і несе відповідальність за їх дотримання, а також координує здійснення таких заходів.

Відповідно до вимог ст. 32 зазначеного Закону відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, несуть місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла.

Відповідно до п. З Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми- сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад (далі - служби у справах дітей).

Відповідно до п. 65 вказаного Порядку служба у справах дітей здійснює підготовку і забезпечує контроль за виконанням рішень районної, районної у м. Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради щодо захисту житлових та майнових прав дітей.

Тобто, з моменту набуття дитиною статусу сироти на відповідні органи опіки і піклування покладається безумовне виконання вимог чинного законодавства щодо закріплення за дитиною майна, в якому вона проживала з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування та збереження його за дитиною.

Представник Служби у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судовому засіданні апеляційного суду вважає, що права неповнолітнього порушенні та просив задовольнити апеляційну скаргу.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, 309, 313,314,316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокуратури Київського району м. Харкова задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2015 року скасувати, постановити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього підопічного ОСОБА_3 в повному обсязі.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: