Справа №592/1850/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Алфьоров А. М.
Номер провадження 22-ц/788/1509/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Дубровної В. В. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» до ОСОБА_3 про стягнення грошових сум, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» 3% річних у розмірі 1377 грн. та інфляційні втрати у розмірі 6168 грн. 11 коп., а також судовий збір у розмірі 365 грн. 40 коп., а всього 7910 грн. 51 коп.

Ухвалою цього ж суду від 23 червня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2015 року залишено без задоволення.

Вказане заочне рішення суду від 06 квітня 2015 року відповідач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що попереднім судовим рішенням з відповідачки фактично було стягнуто саме збитки, заподіяні ПАТ «Сумигаз» внаслідок порушення споживачем природного газу Правил надання населенню послуг з газопостачання, а не борг за спожитий газ, як це помилково встановив суд першої інстанції. Відтак, на думку відповідача ОСОБА_3, між сторонами виникли деліктні правовідносини з приводу відшкодування шкоди, а не стосовно виконання грошового зобов'язання щодо погашення боргу за надані житлово-комунальні послуги, як це помилково вважав суд, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування ч.2 ст.625 ЦК України про стягнення з неї на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та представника позивача ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» Сіденко Л.В. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 і на її ім'я у ПАТ «Сумигаз» відкритий особовий рахунок за НОМЕР_1 (а.с.8-10, 11-12).

28 жовтня 2008 року між ВАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (на сьогоднішній день ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз») та ОСОБА_3 укладений договір № 12811 про надання послуг з газопостачання в будинку АДРЕСА_1, п.5.2.3 якого передбачено, що споживач зобов'язаний своєчасно та в повному розмірі вносити плату за надані послуги з газопостачання відповідно до умов цього договору (а.с.6-7).

Також, у п.4.2 укладеного між сторонами договору зазначено, що розрахунковим періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання є календарний місяць. Плата за надані протягом розрахункового періоду послуги з газопостачання вносяться не пізніше 10 числа наступного місяця. В п.п.4.5 та 5.2.6 цього договору йдеться про те, що при відсутності лічильника газу розрахунок споживача за надані послуги з газопостачання проводиться за діючими цінами відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 1999 року № 619, а забезпечення збереження цілісності лічильників газу та пломб на них та на газових приладах та пристроях, відключених від систем газопостачання, покладено на споживача.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 лютого 2013 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» НАК «Нафтогаз України» 23997 грн. 09 коп. заборгованості по оплаті за спожитий природний газ, а також 107 грн. 30 коп. судового збору (а.с.8-10, 11-12).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 20 травня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1806/9580, виданого на виконання вказаного рішення суду від 23 січня 2013 року про стягнення з відповідачки на користь позивача боргу у зазначеному вище розмірі (а.с.13).

Згідно ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 січня 2015 року скасовано судовий наказ цього ж суду від 07 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» 3% річних у розмірі 1179,47 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3743,55 грн. з відшкодуванням судового збору в сумі 121,80 грн. та роз'яснено стягувачу ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз», що заявлені ним вимоги до боржника ОСОБА_3 можуть бути розглянуті у позовному провадженні за загальними правилами цивільного судочинства (а.с.14).

Листом від 30 січня 2015 року № 46/934 відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції повідомив, що залишок боргу, що підлягає стягненню за виконавчим листом № 1806/958 з ОСОБА_3 на користь ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» станом на 30 січня 2015 року становить 22708,01 грн. (а.с.18-19), а в послідуючому, за повідомленням виконавчої служби, борг ще зменшився (а.с.62).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що рішення суду про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за надані послуги з газопостачання не виконано, тому, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, вважаючи, що між ними виникли грошові зобов'язання, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України поклав на ОСОБА_3 відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 березня 2013 року, коли рішення суду першої інстанції набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом 28 лютого 2013 року, і по 31 січня 2015 року, так як у лютому 2015 року позивач звернувся з даним позовом до суду, у вигляді стягнення на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 6168,11 грн. та 3% річних у сумі 1377 грн., взявши за основу розрахунки стягнень, запропоновані позивачем (а.с.20, 21).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Разом із тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, правовідношення, в якому передбачено передачу грошей, як предмета договору, або сплату їх, як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на споживача покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

До того ж, у ч.2 ст.509 ЦК України йдеться про те, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договори та інші правочини.

Враховуючи наведені норми права та встановлені рішенням суду від 23 січня 2013 року у цивільній справі, яке набрало законної сили, обставини того, що відповідачка, як споживач природного газу, порушила Правила надання позивачем послуг з газопостачання, які їй надавались на договірній основі, тому, на думку колегії суддів, у неї виник обов'язок оплатити надані їй послуги не за показниками газових лічильників, а відповідно до Норм споживання природного газу населенням.

Отже, таке зобов'язання відповідачки зводиться до сплати грошей, відтак, воно є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 та від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції, правильно встановивши правовідносини, що склались між сторонами, а саме: з приводу невиконання відповідачкою грошового зобов'язання по сплаті наданих їй позивачем на договірній основі послуг з газопостачання, враховуючи встановлені обставини щодо порушення нею Правил надання таких послуг, дійшов обґрунтованого висновку про застосування до відповідачки відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами склались деліктні правовідносини з приводу заподіяння шкоди, на які не поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки є помилковими.

Зокрема, як вбачається з рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2013 року, стягнута сума в розмірі 23997,09 грн. виникла у відповідача внаслідок проведення перерахунку вартості наданих їй послуг з газопостачання за Нормами споживання природного газу населенням замість показників газового лічильника. Вказане рішення суду переглядалось в апеляційному порядку і ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 лютого 2013 року було залишено без змін (а.с.11-12).

До того ж, відшкодування заподіяної майнової шкоди, на чому наполягає відповідач, також є грошовим зобов'язанням, виходячи з аналізу ст.ст.509 ч.ч.1, 2; п.3 ч.2 ст.11 ЦК України, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, що міститься у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, яка є обов'язковою для застосування судами загальної юрисдикції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив заочне рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -