Справа №489/1666/14-ц 12.02.2015 12.02.2015 12.02.2015
Провадження №22-ц/784/482/15
Категорія 47 Головуючий у першій інстанції - Коваленко І.В.
Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Лівінського І.В., Данилової О.О.,

при секретарі судового засідання - Свіщуку О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4, який також представляє інтереси й позивачки ОСОБА_5, представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 та ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 січня 2015 року, ухваленого за позовом

ОСОБА_3,

ОСОБА_5

до

ОСОБА_8,

ОСОБА_9,

ОСОБА_6

про відновлення меж земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про відновлення меж земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначали, що з 1987 р. є власниками житлового будинку АДРЕСА_4, з прилеглими надвірними спорудами. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 563 кв.м., наданих попередньому власнику у користування на підставі рішень виконкому Миколаївської міської ради від 11 березня 1954 р. № 112 та 19 травня 1981 р. № 479.

Дана земельна ділянка межує з іншими земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_2, та знаходиться у користуванні відповідачки ОСОБА_8, а також з земельними ділянками по АДРЕСА_3 - користувач ОСОБА_9, та АДРЕСА_1 користувач ОСОБА_6

Позивачі вважають, що відповідачі самовільно зайняли частину їх земельної ділянки площею 23 кв.м., а також чинять їм перешкоди в приватизації належної їм земельної ділянки

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили визначити межі земельної ділянки розміром 586 кв.м., на якій розташовано житловий будинок АДРЕСА_4, між ними і відповідачами за розмірами, зазначеними у генплані забудови земельної ділянки від 3 травня 1954 р. та згідно кадастрової зйомки земельної ділянки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 січня 2015 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Відповідно до ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є данні земельно-кадастрової документації.

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу території і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (п. 2.2. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 р. № 376).

За наявності земельно-кадастрової документації відновлення меж фактично здійснюється в порядку, передбаченому для їх встановлення відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» з дотриманням процедури, визначеною Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 р. № 376 та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. № 43.

Згідно ч. 2 ст. 107 ЗК України у разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Судом встановлено, що у період шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 травня 1987 р. позивачі придбали житловий будинок № 25-а з прилеглими надвірними спорудами. Право власності на нерухомість зареєстровано за ОСОБА_5

Для обслуговування цього будинку рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 11 березня 1954р. № 112 колишньому власнику будинку ОСОБА_10 відведено 540 кв.м земельної ділянки та рішенням виконкому міської ради від 19 травня 1981 р. № 479 додатково залишено у тимчасове користування 23 кв.м земельної ділянки.

Рішенням виконкому Миколаївської міськради від 20 лютого 1968 р. надана згода ОСОБА_10 на зміну адреси з АДРЕСА_5 на АДРЕСА_4.

Із технічної документації, копія якої є в матеріалах справи, видно, що суміжними землекористувачами по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 є відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_6

В засіданні судової колегії позивач пояснив, що межа між його земельною ділянкою та земельними ділянками ОСОБА_6 згідно генерального плану ділянки від 3 травня 1954 р. повинна проходити по прямій, що не відповідає фактичним даним через їх забудови, які частково розміщені на його земельній ділянці.

Згідно відповіді виконкому Миколаївської міської ради від 27 лютого 2013 р. № с-4487-1/л комісією з розгляду земельних спорів з виходом на місце встановлено, що земельна ділянка з боку АДРЕСА_4 має промір 16, 13 м. Промір згідно з генпланом забудови земельної ділянки від 3 травня 1954 складає 17 м. У відповіді вказано, що через складну конфігурацію суміжних земельних ділянок, встановити факт самовільного зайняття тим чи іншим сусідом по межі можливо лише за умови виконання кадастрових зйомок на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_4, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1, за фактичним користуванням. Одночасно, ОСОБА_3 рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту самовільного захоплення суміжними земелекористувачами частини земельної ділянки по АДРЕСА_4.

Разом з цим, звертаючись до суду, позивачі фактично просили відновити межі їх земельної ділянки, встановивши розміри земельної ділянки, відповідно до генплану забудови земельної ділянки від 3 травня 1954 р.

Проте, такого способу захисту порушеного права, як встановлення розмірів земельної ділянки, які раніше вже були встановленні, законом не передбачено.

Що стосується відновлення межі земельної ділянки, то позивачі, пред'явивши вимоги до відповідачів ( трьох суміжних землекористувачів), не зазначили як кожен з відповідачів порушив спільну межу та яким шляхом її слід відновити.

Сам факт невідповідності розмірів по задній торцевій межі земельної ділянки АДРЕСА_4 з боку вул. Легкопромівської генплану забудови земельної ділянки від 3 травня 1954 р., не може бути безперечним доказом того, що саме з вини відповідачів сталося порушення цієї межі, а тому доводи позивачів в цій частині не є обґрунтованими.

За таких обставин, остаточний висновок суду про відмову у задоволенні позову є вірним, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 січня 20015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: