Справа № 455/1371/14 Головуючий у 1 інстанції: Бонецький Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/1319/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Струс Л.Б.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача - Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2, поданої її представником ОСОБА_3, до Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним рішень сесії сільської ради, зобов'язання до вчинення дій, -

встановила:

рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року у задоволені вказаному позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення норм матеріального права. Так, апелянт зазначає, що суд порушив вимоги щодо застосування ст.5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства у часі, зокрема щодо строку захисту суб'єктивного права. Крім того, апелянт, посилаючись на обставини справи зазначає, що оскільки спірна земельна ділянка площею 0,11 га використовується відповідачем ОСОБА_5 без правової підстави, відтак у суду були підстави для задоволення її вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - Скелівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволені вимог позивачу, районний суд виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а відповідачі зробили заяву про застосування позовної давності.

Однак повністю з таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Однак повністю зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Встановлено, що у вересні 2014 року позивач звернулась до суду через свого представника та просила визнати недійсним рішення Скелівської сільської ради від 21.09.1995 року в тій частині, де зазначено, що в тимчасовому користуванні ОСОБА_7 знаходиться земельна ділянка площею 0,11 га біля Корниляка; зобов'язати ОСОБА_7 звільнити земельну ділянку площею 0,11 га в с. Глибока Старосамбірського району по АДРЕСА_1 у зв'язку зайняттям її без належних на те підстав та повернути її власнику - територіальній громаді с. Глибока; визнати недійсним п.2 рішення Скелівської сільської ради № 27 від 21.01.2011 року про відмову в наданні у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 в с. Глибока та зобов'язати сільську раду вирішити питання про надання у власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 відповідно до вимог чинного ЗК.

При розгляді справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2009 року позивач стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.5).

Предметом договору купівлі-продажу земельна ділянка не була.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК (чинної на час укладення договору купівлі-продажу) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з ч .2 ст.120 ЗК, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщенні, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено договором відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-У - і згідно ст.120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Встановлено, що за попереднім власником будинку № 21 було закріплено 0,20 га земельної ділянки, яку, після придбання позивачкою будинку, їй було передано у власність цю земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, що стверджується рішенням Скелівської сільської ради № 27 від 21.01.2011 року (а.с.9, 34, 43).

Доказів на ствердження протилежного - перебування у бувшого власника будинку № 21 іншої земельної ділянки у користуванні абу у власності, в справі немає, а позивачкою не представлено.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Скелівської сільської ради від 21.09.1995 р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» та додатку до рішення, у постійне користування ОСОБА_5 передано 0,11 га земельної ділянки.

На час винесення оскаржуваного рішення позивачка не була власником житлового будинку АДРЕСА_1 та власником або користувачем земельної ділянки для його обслуговування. Відтак зазначеним рішенням не порушувались її права. Попередній власник житлового будинку № 21 зазначеного рішення не оскаржував.

Крім того, на час винесення оскаржуваного рішення діяв ЦПК України 1963 року, який передбачав строки звернення до суду із скаргою громадян на рішення, дії або бездіяльність державних органів, юридичних чи службових осіб у сфері управлінської діяльності (ст. 248-5, глава 31-А) у двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли громадянин дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав чи свобод; у місячний строк з дня одержання громадянином письмової відповіді про відмову у задоволенні скарги органом, службовою особою вищого рівня по відношенню до того органу, службової особи, що постановили рішення чи здійснили дії або допустили бездіяльність, або з дня закінчення місячного строку після подання скарги, якщо громадянином не було одержано на неї письмової відповіді.

За таких обставин рішення суду в частині відмови у задоволені вимог щодо оскарження рішення виконкому сільської ради від 21.09.1995 р. за пропуском строку позовної давності слід скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені вимог за безпідставністю.

Відповідно до ст. 212 ЗК України, в редакції на час звернення позивача до суду з позовом, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Встановлено, що позивачка не є власником або землекористувачем земельної ділянки пл. 0,11 га, якою користується відповідач ОСОБА_5, Скелівська сільська рада, яка є власником спірної земельної ділянки, не уповноважувала позивачку звертатись до суду за захистом її прав на цю земельну ділянку.

Відтак, позивач не вправі пред'являти вимогу про зобов'язання відповідача ОСОБА_7 звільнити зазначену земельну ділянку та повернути її власнику - сільській раді.

А тому рішення районного суду в частині відмови у задоволені вимог щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_7 звільнити зазначену земельну ділянку та повернути її власнику - сільській раді за пропуском строку позовної давності слід скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову у задоволені вимог за безпідставністю.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що Скелівською сільською радою двічі вирішувалось питання щодо надання у власність позивачу земельної ділянки пл. 0,11 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 в с. Глибока (рішення від 25.12.2009 р. та від 21.01.2011 року), яким відмовлено у наданні такої, оскільки цією земельною ділянкою правомірно користується відповідач ОСОБА_5

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 травня 2011 року, яке залишене без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 р., відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_2 про визнання рішення Скелівської сільської ради від 25.12.2009 р. протиправним (а.с.19-21, 36-41).

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З огляду на вищенаведене громадянин може порушувати питання про одержання ним безоплатно у власність чи в користування земельної ділянки, яка є вільною,тобто такою, що не перебуває у власності чи в користуванні іншої особи.

Надання громадянину в користування чи у власність земельної ділянки, що вже перебуває у власності або в користуванні іншої особи, проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому ЗК.

Таким чином, завідомо безпідставним є ініціювання громадянином питання про одержання ним у власність чи в користування земельної ділянки, яка не є вільною.

За таких обставин рішення районного суд в частині відмови у задоволені вимог щодо зобов'язання сільську раду вирішити питання про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 за пропуском строку позовної давності слід скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені вимог за безпідставністю.

В решті рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Посилання апелянта на те, що на час винесення оскаржуваного рішення № 27 від 21.01.2011 року, якою відмовлено позивачу в надані у власність земельної ділянки пл. 0,11 га, діяла правова норма, а саме п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, якою було передбачено що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, а відтак суд прийшов до помилкового висновку про застосування строку давності на звернення до суду, оскільки порушив ст. 5 ЦК України щодо дії цивільного законодавства у часі, є помилковим.

З урахуванням викладеного п. 2 оскаржуваного рішенням від 21.01.2011 року не порушено право власності або інше речове право позивача, оскільки правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власником або користувачем спірної земельної ділянки пл. 0,11 га позивачка не була.

Речові права - це права, що встановлюють панування особи над речами і усувають всіх інших осіб від можливості впливу на ці речі. Речові права є абсолютними, тому що вони встановлюють монопольну владу особи над речами.

Суб'єктивне речове право - це право, яке забезпечує задоволення інтересів уповноваженої особи шляхом впливу на річ без участі інших осіб. Тобто задоволення охоронюваних законом інтересів власника здійснюється шляхом взаємодії з належними йому речами при забезпеченні відповідної поведінки з боку третіх осіб. Речові права встановлюються законом, а у випадках, передбачених законом, можуть встановлюватися правочином або за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року в частині відмови у задоволені вимог: щодо оскарження рішення виконкому сільської ради від 21.09.1995 р.; щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_7 звільнити зазначену земельну ділянку та повернути її власнику - сільській раді; щодо зобов'язання сільську раду вирішити питання про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені цих вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Струс Л.Б.