Справа № 685/1494/14-ц
Провадження № 2/685/27/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року Теофіпольський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді Самойловича А.П.,

при секретарі Самойлюк Н.П.,

за участі позивача ОСОБА_1 та

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, редакції газети «Життя Теофіпольщини» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що в газеті «Життя Теофіпольсьщини» від ІНФОРМАЦІЯ_2. № НОМЕР_1 була опублікована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій були зазначені негативні відомості щодо нього, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Позивачем заявлена вимога, уточнена в ході судового розгляду, зобов'язати редакцію газети опублікувати спростування, що викладені у даній статті факти відносно нього є неправдивими, а з автора статті ОСОБА_2 стягнути моральну шкоду в сумі 3047 грн., виходячи з тиражу даного номера газети у 3047 примірників.

В ході судового розгляду ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що працював директором училища в смт Базалія з вересня 2001 р. по вересень 2009 р., так як була проведена реорганізація. Всі матеріальні цінності з Базалійського училища були передані до Теофіпольського, жодних претензій до нього з цього приводу немає, кримінальних справ щодо нього не було відкрито, тому вважає наведену відповідачем в статті інформацію щодо нього неправдивою. Зазначив, що належно виконував обов'язки директора, але у зв'язку з постійним зменшенням кількості учнів училище було закрите.

Відповідач ОСОБА_2 позовних вимог не визнав та пояснив, що з 1973 р. працював у Базалійському ПТУ № 3, спочатку на посаді завідуючого військовим кабінетом, з 1977 р. заступником директора по виховній роботі, а з 1983 р. до звільнення у зв'язку з виходом на пенсію у 1999 р. - директором.

За весь час своєї роботи директором нарощував навчальну базу училища, організовував нові навчальні спеціальності, була побудована майстерня, придбана техніка, зокрема, два вантажних автомобілі ГАЗ, один з яких з чеським дизельним двигуном, екскаватор, гусеничний трактор ДТ-54, 2 трактори Т-40, трактор Т-150К, автобус, три тракторних причепи та інша техніка. Майстерня була обладнана універсальним верстатом, гільйотиною для рубки арматури, фугувальний верстат, верстатом для розрізання деталей, було обладнання для виробництва черепиці, верстат для виробництва паркету, мали великий запас матеріалів, також була організована швейна майстерня з більш ніж 10 швейними машинами.

Все це було набуто придбано, отримано в подарунок, набуто через особисті знайомства з багатьма керівниками підприємств, установ та організацій області, місцевих колгоспів, у нього ще до цих пір зберігається велика кількість візитних карток.

Після звільнення та виходу на пенсію, директором став ОСОБА_3 і училище почало занепадати - було продано екскаватор та автобус. Через два роки директором став ОСОБА_1, якого сам же і порекомендував, однак матеріальна та технічна база училища почала зменшуватися, розпродувалася техніка, зменшувалися набори учнів, що призвело в кінцевому рахунку до того, що училище закрили, а все обладнання було передано до Теофіпольського професійного аграрно-промислового ліцею.

Погіршення ситуації з училищем, яким він опікувався значний період часу, забезпечуючи його роботу та зростання, його сильно обурює та хвилює, тому і опублікував статтю в місцевій газеті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», оскільки доля училища йому дійсно болить.

Головним редактором газети «Життя Теофіпольщини» подана заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Норму ч. 3 ст. 277 ЦК України щодо презумпції недостовірності поширеної негативної інформації про особу виключено згідно Закону України від 27.03.2014 р. № 1170-VІ.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Українська прес-група" проти України".

Як встановлено в ході судового розгляду відповідач, який 26 років працював в професійно-технічному училищі № 3 в смт Базалія Теофіпольського району, з яких останні 16 років його директором, висловлюючи своє незадоволення та обурення наслідками роботи своїх наступників, опублікував статтю в номері НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2. районної газети «Життя Теофіпольщини», в якій, зокрема, зазначив: «На жаль, про це (тобто нормальну роботу училища) говорити доводиться, як про гарний спомин давніх часів, бо ситуація, можна сказати, критична, якщо не катастрофічна. Усе, власне, почалося з приходом нового директора ОСОБА_3, за якого почали роздавати-розхапувати направо і наліво обладнання, розукомплектовувати майстерні. А вже ОСОБА_1 зі своєю братією так повів справи, що взагалі не можна було витолкувати, куди все поділося, роками й десятиліттями нажите і примножене, - розкрадалося решта. Недарма, у Базалії побутував вислів, що там, де руку доклав ОСОБА_4, де ступала його нога - там чорно.».

Суд вбачає, що в даному випадку автором статті ОСОБА_2 було висловлене його оціночне судження, яке не містить фактичних даних, щодо негативної якості роботи позивача на посаді директора училища, вважаючи наслідком такої роботи погіршення матеріальної бази училища, зменшення кількості учнів, що і призвело до його закриття.

Це підтверджується і показами свідка ОСОБА_5, 1967 р. народження, яка працювала на посаді бухгалтера та головного бухгалтера училища, яка пояснила, що за час, коли директором був ОСОБА_2, життя в училищі кипіло, відкривалися нові спеціальності, були побудовані та обладнані нові майстерні, котельня, працювала своя пекарня, яка давала змогу суттєво економити кошти, придбавалася техніка, училище було забезпечене в достатній кількості пальним, був навіть легковий автомобіль, проводилася робота з місцевими школами щодо набору нових учнів. Навіть у скрутні 90-ті роки директор ОСОБА_2 забезпечував нормальну роботу училища.

Свідок зазначила, що з приходом на посаду директора ОСОБА_1 робота училища стала погіршуватися, припинила роботу пекарня, неналежним чином проводилися набори учнів, директор відмовлявся від замовлень місцевого населення на виконання робіт, які могли бути виконані в майстернях, звільнялися працівники.

Згідно абзацу другого ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь та ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Головуючим було роз'яснено позивачу можливість захисту своїх прав шляхом вимоги опублікування спростування або опублікування відповіді.

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, а також враховуючи висловлення своїх думок щодо директора училища, діяльність якого на цій посаді, причини занепаду та закриття училища мають значний громадський інтерес для жителів Теофіпольського району, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для спростування опублікованих оціночних суджень відповідача.

Суд не вбачає висловлення відповідачем своєї суб'єктивної думки в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь, гідність або ділову репутацію, тому підстав для відшкодування завданої моральної шкоди немає.

Керуючись ст.ст. 3, 9, 28 Конституції України, ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги через Теофіпольський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.П. Самойлович