Номер провадження: 22-ц/785/1733/15
Головуючий у першій інстанції Бондаренко Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди купівлі - продажу недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

11 березня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди купівлі - продажу недійсною.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. Вказану квартиру позивач придбала у 2006 році, сплативши за неї 11 761 гривень.

У 2006 - 2007 роках у ОСОБА_3 були довірительні стосунки з ОСОБА_5 та 05.12.2007 року позивач надала йому довіреність на розпорядження квартирою, розраховуючи, що ОСОБА_5 продасть її по вигідній для позивача ціні.

Згодом відносини між сторонами погіршились, та в подальшому позивач не надавала ОСОБА_5 жодних розпоряджень щодо продажу спірної квартири. Про необхідність анулювати довіреність позивач, як вона вказує, не знала.

У 2009 році ОСОБА_3 зробила капітальний ремонт у спірній квартирі.

Пізніше відповідач ОСОБА_5 скориставшись виданою на його ім'я довіреністю продав належну позивачу ОСОБА_3 квартиру ОСОБА_6 за 11 761 гривень.

Позивач ОСОБА_3 вказує, що відповідач ОСОБА_5 під час укладення спірного договору купівлі - продажу діяв в особистих інтересах, про укладену угоду ОСОБА_5 позивача не повідомив, гроші за продану квартиру їй не передавав. Тому вказаний правочин було вчинено через невідповідність її волі та волевиялення, крім того, сума за яку продана квартира не відповідає її реальній вартості. На підставі зазначеного позивач звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відповідачів заперечував проти позову в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2014 року позов задоволено частково, визнано договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 недійсним. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судові витрати у сумі 229,40 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явилися, але про розгляд справи вони сповіщалися належним чином, документів підтверджуючих поважність причини неявки до суду ними надано не було. Крім того, інтереси сторін представляють їх довірені особи. Тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка зазначених осіб до апеляційного суду не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.07.2007 року ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1. Право власності на яку було зареєстровано в КП "Котовське БТІ" від 15.08.2007 року за №22, стор.43 в книзі №1.

05.12.2007 року ОСОБА_3 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 продати вищевказану квартиру. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_8.

02.11.2009 року ОСОБА_5, діючи за вищевказаною довіреністю від імені ОСОБА_3, уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_9.

Як було з'ясовано судом першої інстанції у липні 2010 року ОСОБА_10 звернулась до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного у грудні 2009 року між ними дійсним та визнання за нею права власності на вказану квартиру, але ухвалою суду від 08.11.2010 року провадження у справі було закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову. Ухвала про закриття провадження у справі набрала законної сили у порядок і строк, передбачений законом, оскаржена в апеляційному порядку не була.

Під час розгляду вказаної вище справи, ОСОБА_3 надала до суду свої заперечення проти позову ОСОБА_10, в яких зазначила, що жодних намірів продавати спірну квартиру вона не має та не мала, та будь - яким чином ОСОБА_5 на продаж належної їй квартири вона не уповноважувала.

Також ОСОБА_3 вказує, що вищевказана угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 не відбувалась, а дії щодо подання такого позову були наслідком змови подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_5 та були направлені на заволодіння належною ОСОБА_3 квартирою.

Оскільки ОСОБА_3 проживала у спірній квартирі, робила в ній ремонт, що також підтверджується поясненнями свідків та про продаж належної їй на той час квартири відомо не було, що свідчить про умисел відповідача ОСОБА_5 вчинити оспорюваний правочин діючи виключно у своїх особистих інтересах.

Отже, на час вчинення спірної угоди, а саме 02.11.2010 року, відповідачу ОСОБА_5 було достовірно відомо про відсутність у ОСОБА_3 наміру продавати спірну квартиру, зокрема укладення такого правочину за довіреністю, виданою на ім'я ОСОБА_5.

Крім того, з пояснень позивачки ОСОБА_3 судом встановлено факт неотримання нею коштів за продаж належної їй квартири.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своєї Постанові №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України визначається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.2, 3, 5 ст. 203 ЦК України.

Позивач ОСОБА_3 заперечує дійсність договору купівлі-продажу від 02.11.2010 року, оскільки на час його укладення цей правочин не відповідав її волевиявленню.

Крім того, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 04.11.2013 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 02.11.2010 року складала 88 123 гривні.

Однак, згідно договору купівлі-продажу від 02.11.2010 року ціна за продаж спірної квартири склала 11 761 гривню, що значно нище її ринкової вартості.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Крім того, спірний договір купівлі - продажу від 02 листопада 2010 року було посвідчено нотаріально, однак згідно ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на нерухоме майна яке є предметом спору пов'язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Оскільки спірна квартира не вибула з володіння ОСОБА_11 та вона на протязі всього часу відколи придбала цю квартиру в ній проживала, а відповідачі не здійснили державну реєстрацію договору купівлі - продажу, як того вимагає ЦК України, тому такий правочин обґрунтовано визнано судом не дійсним.

Також слід зазначити, що спірний договір укладено за межами нотаріального округу, де територіально знаходиться спірний об'єкт нерухомості.

За таких обставин місцевий суд вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами та вирішив спір у відповідності до вимог діючого законодавства.

Суд перевірив усі докази, які навела позивач ОСОБА_3 у підтвердження своїх вимог, а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_12 у підтвердження своїх заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_12 на те, що суд не прийняв до уваги тих обставин, що ОСОБА_5 на підставі довіреності виданої на його ім'я позивачкою діяв добросовісно та в інтересах ОСОБА_3, а ціна квартири за яку було продано спірний об'єкт відповідає її реальної вартості, крім того ОСОБА_11 на протязі тривалого часу не зробила необхідних дій щодо скасування довіреності не приймається судовою колегією до уваги, оскільки відповідачі не надали доказів ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції, які б спростовували обставини щодо добросовісності дій відповідача ОСОБА_13 під час та після укладання спірного договору купівлі - продажу, реальної передачі спірної квартири за цим договором та подальшої державної реєстрації спірної угоди.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, та постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков

Р.Д. Громік