Номер провадження: 22-ц/785/1972/15
Головуючий у першій інстанції Пономаренко В. Д.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Корунд» про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

Позивач звернувся до Великомихайлівського районного суду Одеської області з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «Корунд» про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої заявлені вимоги тим, що 18 лютого 2013 року відповідач отримав у позивача по Договору позики грошові кошти у розмірі 11 500 (одинадцять тисяч п'ятсот) доларів США, строком на вісім календарних місяців, (п.4.1 цього Договору) згідно п.5.1. після закінчення строку, визначеного в п. 4.1, позичальник зобов'язується протягом трьох календарних днів повернути позивачу позику в готівковій формі.

У вказаний строк відповідач борг не повернув. На неодноразові прохання про добровільну сплату боргу обіцяв сплатити пізніше. Відповідач до цього часу жодного долару не повернув.

Виходячи з наведеного між сторонами був укладений договір позики, підтверджений підписами сторін. Позика своєчасно не повернута.

Таким чином, на сьогоднішній день відповідач заборгував 11 500,00 (одинадцять тисяч п'ятсот) доларів США за договором позики, що на момент подачі заяви за курсом НБУ (1209,7248грн. за 100$), буде складати 1209,7248 * 11 500,00 : 100 = 139118 (сто тридцять девять тисяч сто вісімнадцять) грн. 00 коп.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ (ч. І ст.1048 ЦК України).

Таким чином відповідач повинен сплатити 2236 (дві тисячі двісті тридцять шість) доларів США, що на момент подачі заяви за курсом НБУ.

(1209,7248*2236,00:100=27049 (двадцять сім тисяч сорок девять) грн. 00 коп., виходячи з наступного рахунку: 2 *12,5% : 365 * 284= 19,45%, 19,45 % * 11 500,00 : 100 = 2236,00 доларів США.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. І ст.1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. І ст. 1050 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ч.2 ст.625 ЦК України).

Виходячи з цього, належить стягнути з відповідача проценти в сумі 268,00 (двісті шістдесят вісім) доларів США, що на момент подачі заяви за курсом НБУ (1209,7248грн. за 100$) буде складати 1209,7248 * 268,00 : 100 = 3242,00 (три тисячі двісті сорок дві)грн.,00коп., виходячи з наступного рахунку:

за несвоєчасно поверненні грошові кошти в сумі 11500,00 доларів США - з 01.07.2013р. по 31.07.2014р. - 284 дня затримки розрахунку, 3% від простроченої суми будуть складати - 11 500,00 * 284 * 3: 365 :100 = 268,00 доларів США.

Виходячи з встановлених індексів інфляції, втрати позивача від інфляції за цей період складатимуть 1 380 (одна тисяча триста вісімдесят) доларів США, що на момент подачі заяви за курсом НБУ (1209,7248грн. за 100$) буде складати 1209,7248*1380,00 : 100 = 16694 (шістнадцять тисяч шістсот дев'яносто чотири ) грн. 00коп, виходячи з наступного розрахунку:

За несвоєчасно повернені грошові кошти в сумі 11500,00 доларів США - з 19.10.2013р. по 31.07.2014р. індекс інфляції складає 1,12. Відповідно інфляційне збільшення складатиме 1 380,00$.

Таким чином позивач просить стягнути з відповідача - 15384,00$ ( 186104,00грн.,) з яких: грошові кошти за договором позики - 1 1500,00$ ( 139118,00грн.,) проценти за користування позикою - 2236,00$ ( 27049,00грн.,)

три проценти річних від несплаченої суми 268,00$ ( 3242,00грн.,)

втрати від інфляції - 1380,00$ ( 16695.00грн.,)

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що договір позики укладався з метою отримання грошових коштів, але в останній момент сторони відмовились від його виконання і, насправді, відповідач грошових коштів від позивача не отримував.

Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати це рішення, та постановити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим, так як позивачем не доведено факту передачі грошових коштів відповідачеві, тому що не було надано жодного доказу передачі грошових коштів.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись саме з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В якості доказу, позивачем надано договір позики від 18 лютого 2013 року.

Згідно п. 6.1. вищезазначеного договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникові і підписання Договору.

Суд зробивши висновок про те, що позивачем не надано жодного доказу саме про передачу грошових коштів, не звернув своєї уваги на те, що в п. 3.3. вказаного Договору зазначено, що позика вважається переданою Позичальникові в момент підписання Договору.

Відповідно до чинного законодавства, юридична особа - підприємство у разі надходження будь якої готівкової суми в тому числі кредиту, позики, повинно зарахувати вказану готівку на відповідний розрахунковий рахунок, шляхом проведення цієї суми через касу підприємства.

Більш того, відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 травня 2007 р. N 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за N 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. N 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за N 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Позивач ОСОБА_2 в своїй позовні заяві зазначала, що передала кошти підприємству по договору позики в іноземній валюті, а саме у розмірі 11500 доларів США.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази того, що відповідач, а саме підприємство з іноземними інвестиціями «Корунд», має відповідну ліцензію Національного банку України на отримання та здійснення розрахунків в іноземній валюті, що воно має відповідний валютний розрахунковий рахунок на якій можна зарахувати отриману від позивача іноземну валюту, що вказані кошти надійшли та були проведені через касу підприємства, були зараховані на відповідний рахунок.

ОСОБА_2 протягом 2002 - 2008р.р. працювала на вказаному підприємстві головним бухгалтером, а тому повинна достеменно знати порядок отримання та зарахування на рахунок підприємства готівкових коштів, тим паче в іноземній валюті.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 17 листопада 2014 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Корунд» про стягнення боргу за договором позики відмовити з інших правових підстав.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан