У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, в інтересах якої діє Головне управління юстиції у Чернівецькій області за дорученням Міністерства юстиції України, до ОСОБА_5 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Грецької Республіки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4, в інтересах якої діє Головне управління юстиції у Чернівецькій області за дорученням Міністерства юстиції України, звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 02 січня 2009 року в м. Гура-Оцнітей (Румунія) зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Афіни Грецької Республіки у подружжя Брага народився син ОСОБА_6

У грудні 2011 року ОСОБА_5 залишив спільне місце проживання і поїхав в Україну. З метою збереження сім'ї, 14 травня 2012 року позивачка поїхала в Україну разом з дитиною для того, щоб знайти чоловіка. Протягом трьох місяців вони разом проживали в Україні, а 12 серпня 2012 року позивачка була вимушена повернутися до Грецької Республіки. Забрати дитину з собою не змогла, так як відповідач не дозволив їй це зробити. Досягти згоди в добровільному порядку щодо місця проживання дитини сторони не змогли. Рішенням Одноособового суду першої інстанції м. Пірей від 05 листопада 2013 року на ОСОБА_4 покладено тимчасову опіку над дитиною.

На даний час відповідач з сином проживають в Україні за адресою:

с. Їжівці, Сторожинецький район, Чернівецька область. Утримання дитини відповідачем в Україні без її згоди вважала протиправним, тому просила визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем; повернути неповнолітнього ОСОБА_6 до місця постійного проживання в Грецьку Республіку за адресою проживання його матері: АДРЕСА_1. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку - зобов'язати ОСОБА_5 передати неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 для забезпечення повернення дитини на територію Грецької Республіки. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Грецької Республіки на позивачку. Допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Грецької Республіки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року, позов задоволено. Визнано незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 Повернуто неповнолітнього ОСОБА_6 до місця постійного проживання у Грецьку Республіку за адресою проживання його матері: АДРЕСА_1. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язано відповідача ОСОБА_5 передати неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 для забезпечення повернення дитини на територію Грецької Республіки. Покладено витрати, пов'язані з поверненням дитини до Грецької Республіки, на позивачку.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 02 січня 2009 року в м. Гура-Оцнітей (Румунія) був зареєстрований шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, у якому в м. Афіни (Грецька Республіка) ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 (а. с. 14, 15).

Подружжя Брага разом з дитиною проживало за адресою:

АДРЕСА_2.

12 травня 2012 року сім'я разом приїхала в Україну, де проживали на протязі трьох місяців. У серпні 2012 року ОСОБА_4 повернулася до Греції, а відповідач з малолітнім сином залишився в Україні. Позивачка не надавала згоди на проживання сина в Україні.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 січня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, дитину залишено проживати з батьком.

На даний час відповідач з сином проживають в Україні за адресою: с. Їжівці, Сторожинецький район, Чернівецька область. Умови проживання створені належним чином. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Мерцішор».

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до положень ст. 3, ч. 1 ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка була ратифікована Україною 11 січня 2006 року (далі - Конвенція

1980 року), насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно з Принципом 6 Декларації прав дитини - міжнародної декларації, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Права матері дитини до її переміщення в Україну ефективно здійснювались, своєї згоди на постійне проживання дитини в Україні вона не давала, питання про піклування дитини між батьками повинні вирішуватись лише після її повернення до Греції відповідно до вимог Конвенції 1980 року.

Умови, визначені у ст. ст. 3, 4, 35 Конвенції, за яких держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

- дії, що порушують права позивачки, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами;

- дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1);

- чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності з 01 лютого 2007 року);

- Грецька Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування щодо дитини, а також визначення її місця проживання;

- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Також встановлено, що у січні 2013 року мати дитини звернулася до Міністерства юстиції України відповідно до Конвенції про повернення дитини до держави її постійного місця проживання.

03 січня 2013 року позивачка звернулася із заявою про призначення опіки над дитиною ОСОБА_6, віком 2,5 років до Одноособового суду першої інстанції м. Пірей (а. с. 9, 12).

Відповідно до рішення Одноособового суду першої інстанції

м. Пірей від 05 листопада 2013 року було задоволено заяву ОСОБА_4 та покладено на неї тимчасову опіку над малолітньою дитиною - ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 33-34).

Отже, ті обставини, що на території України відповідач забезпечив дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, свідчать лише про належне виконання відповідачем обов'язків батька.

Заперечення відповідача фактично зводяться до припущень про те, що повернення дитини до Грецької Республіки поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток інтелектуальної сфери та особистості дитини.

Разом з цим, суди виходили з того, що дитина не відбирається від батька та повернення дитини в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно дійшов висновку, що утримання дитини на території України є незаконним та відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені ст. ст. 3, 13 Конвенцією 1980 року, для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Євграфова Є.П., Євтушенко О.І.