Справа № 758/5953/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру у зв'язку втратою правовстановлюючого документу, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на квартиру у зв'язку втратою правовстановлюючого документу, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.02.1997 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала квартиру АДРЕСА_1. Даний договір купівлі-продажу було зареєстровано Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна» за НОМЕР_2 та зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 05 березня 1997 року, про що в Книзі д.335-252 здійснено запис під № 5418.

01 березня 2015 року вона виявила відсутність у себе договору купівлі-продажу квартири, про що повідомила через представника Подільський РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Посилається на те, що Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна» припинила свою діяльність, а документи її господарської діяльності було передано до Державного архіву м. Києва.

Зазначає, що зверталася до Державного архіву м. Києва із заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу квартири, однак змогла отримати лише його копію, оскільки правом, наділеним видавати дублікати документів, наділений лише суб'єкт, що видавав такий документ.

Звертає увагу суду на те, за відсутності дублікату договору купівлі-продажу квартири, вона позбавлена можливості розпоряджатися квартирою.

Зазначає, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про його визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст.ст. 16, 321, 328, 392 ЦК України звертається з даним позовом до суду та просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,00 кв.м., житловою площею 28,70 кв.м. у зв'язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу цієї квартири від 28 лютого 1997 року.

В судовому засіданні представник позивачки вимоги позовної заяви підтримав з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, від представника відповідача до суду надано заяву про слухання справи у їх відсутність та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 28 лютого 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1. Даний договір було зареєстровано Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна» 28 лютого 1997 року за НОМЕР_2 (а.с.8-9).

05 березня 1997 року позивачка ОСОБА_2 на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири зареєструвала своє право власності в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про що в Книзі д.335-252 було здійснено запис під № 5418 (а.с.11).

Як вбачається з копії паспорту позивачки та довідки Центру комунального сервісу №47, позивачка ОСОБА_2 3 квітня 1997 року зареєструвалася у придбаній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.6).

Позивачкою ОСОБА_2 було виявлено відсутність у неї договору купівлі - продажу квартири, з приводу чого її представник 27 березня 2015 року звернувся до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 12-13).

Знайти оригінал договору купівлі-продажу квартири не вдалося, Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна», яка зареєструвала такий договір та могла видати його дублікат, за даними Державного архіву м. Києва від 27 липня 2015 року ліквідувалася (а.с.14).

Через Державний архів м. Києва позивачка отримала копію договору купівлі-продажу квартири із застереженням про відсутність його нотаріального посвідчення. У застереженні зазначається про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (а.с.8-10).

Посилаючись на те, що відсутність правовстановлюючого документу на квартиру порушує її права, вона звернулася до суду з даним позовом та її права підлягають захисту судовим рішенням.

Так, ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України, передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено, що позивачка 28 лютого 1997 року придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна» за НОМЕР_2, однак втратила оригінал такого договору та не може отримати його дублікат у зв'язку з ліквідацією товарної біржі, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту свого порушеного права, як визнання за нею права власності на квартиру, є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин, а тому може бути застосований судом.

Зі змісту ст.ст. 15-16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може зокрема бути визнання права.

Статті 10, 11, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», ст.ст. 328, 392 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-209, 213-214, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з втратою оригіналу договору купівлі-продажу цієї квартири, зареєстрованого 28 лютого 1997 року за НОМЕР_2 Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна».

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко