Справа №591/2103/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сидоренко А. П.
Номер провадження 22-ц/788/1185/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Сумського обласного центру зайнятості, Сумського міського центру зайнятості про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

31 березня 2014 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом до Сумського обласного центру зайнятості, мотивуючи вимоги тим, що вони перебували на обліку в міському центрі зайнятості як безробітні: ОСОБА_3 - з 10 серпня 2007 року по 17 листопада 2008 року, з 28 серпня 2010 року по 24 листопада 2011 року, ОСОБА_4 - з 10 лютого 2000 року по 03 лютого 2001 року, з 23 березня 2001 року по 24 червня 2001 року, з 18 січня 2005 року по 13 січня 2006 року, з 03 серпня 2011 року по 16 червня 2012 року, в цей час отримували допомогу по безробіттю, яка була їх основним джерелом для існування і розмір якої, всупереч гарантіям, встановленим ст. ст. 22, 46 Конституції України, був набагато нижчим від прожиткового мінімуму. Обласний центр зайнятості неправомірно відмовив їм у виплаті недоплаченої допомоги по безробіттю, посилаючись на ст. 150 Конституції України та на інші правові акти. Вони не мають можливості звернутись до Конституційного Суду України з приводу офіційного тлумачення законів, на які посилається відповідач.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, містить положення щодо недопустимості звуження конституційних прав, центр зайнятості повинен виплатити їм недоплачені суми допомоги по безробіттю відповідно до ст. 46 Конституції України, відшкодувати матеріальні збитки та моральну шкоду. Вважають неправомірними посилання працівників відповідача на відомчі підзаконні нормативні акти та щорічні Закони України «Про державний бюджет України…», якими дозволяється порушувати гарантований ст. 46 Конституції соціальний захист працездатних безробітних осіб.

Зазначали, що мають право на відшкодування заподіяної їм шкоди на підставі ст. 56 Конституції України. За розрахунками позивачів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних сума недоплаченої допомоги ОСОБА_3 становить 16906 грн. 30 коп., ОСОБА_4 - 30846 грн. 74 коп.

Крім цього, ОСОБА_3 понесла матеріальні збитки у зв'язку з необхідністю декілька разів звертатись до суду для відновлення порушених прав, витрачала кошти на придбання паперу, копіювання документів, витрачала свій час на пошуки правових актів для обгрунтування позовів, набору тексту на комп'ютері, оскільки позивачі не мають юридичної освіти, коштів на отримання кваліфікованої юридичної допомоги.

Позов ОСОБА_3 до центру зайнятості ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 жовтня 2013 року був залишений без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2013 року їй повернуто аналогічну позовну заяву в зв'язку з непідсудністю цьому суду. В зв'язку з зміною позовних вимог ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2014 року закрите провадження в аналогічній адміністративній справі.

Вони на протязі 5 місяців не можуть скористатись правом на судовий захист для відновлення порушеного права на соціальний захист у вигляді отримання прожиткового мінімуму в період перебування на обліку в центрі зайнятості населення.

Посилаючись на ст. ст. 22, 1173 ЦК України, зазначали, що розмір матеріальних збитків, які понесла ОСОБА_3 у зв'язку з необхідністю кількаразового звернення до судів становить 380 грн. 75 коп.

Заподіяння їм моральної шкоди обґрунтовували тим, що вони, отримуючи допомогу по безробіттю набагато нижчого розміру від прожиткового мінімуму, не мали змоги повноцінно харчуватися, лікуватися, одягатися, щоб мати пристойний вигляд перед роботодавцями, на оплату проїзду до міського центру зайнятості і до підприємств на пошуки роботи. У них погіршились стосунки в сім'ях, чоловіки дорікали, що вони не забезпечують себе необхідними коштами. Вони не мали змоги їздити до церкви, до родичів і друзів, спілкуватися з ними по телефону, порушились їх звичні умови життя, нормальні життєві зв'язки. У зв'язку з неотриманням допомоги по безробіттю на рівні прожиткового мінімуму і небажанням чоловіка ОСОБА_3 на її прохання допомогти їй матеріально, чоловік розірвав з нею шлюб. Вона звільнена з посади прибиральниці у 2007 році з ініціативи підприємства із-за стану здоров'я. Забезпечення допомогою по безробіттю на рівні в половину нижчому за прожитковий мінімум не дало можливості відновити їй здоров'я для працевлаштування і зберегти його в попередньому стані.

Розмір допомоги по безробіттю враховується при розрахунку розміру пенсії. Вони є пенсіонерами і із-за недоплати їм допомоги по безробіттю не доотримують певні суми пенсії, своєчасно не могли лікуватись від хронічних захворювань, стан здоров'я погіршується. Внаслідок цього вони зазнали душевних страждань, приниження честі, гідності.

Просили призначити відшкодування шкоди з Сумського обласного центру зайнятості шляхом стягнення недоплаченої допомоги по безробіттю, матеріальних збитків та моральної шкоди в сумі 73390 грн. 23 коп., в тому числі: матеріальні збитки ОСОБА_3 - 17287 грн. 05 коп., ОСОБА_4 - 30846 грн. 74 коп.; на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 - 12628 грн. 22 коп., ОСОБА_4 - 12628 грн. 22 коп.

Звернення з позовом до Сумського обласного центру зайнятості обґрунтовували тим, що на їх заяву до Сумського міського центру зайнятості про виплату недоплаченої допомоги по безробіттю отримали відмову від 17 жовтня 2013 року з рекомендацією звернутись до обласного центру зайнятості, якому підпорядкований міський центр зайнятості і який теж відмовив їм у виплаті недоплаченої допомоги, не відновив їх порушене право, проте не повідомляв, що до його компетенції не відноситься вирішення вказаних питань.

Просили залучили співвідповідачем у справі Сумський міський центр зайнятості (а.с.2-7, 61-63, 74-75).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, діючи від свого імені та за довіреністю від імені ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

Вказує, зокрема, що допомога по безробіттю була єдиним джерелом їх існування, не забезпечувала їх прожитковим мінімумом. Це порушувало нормальне функціонування організму, здоров'я, працездатність. Вони могли втратити життя, якби не допомога родичів, які за законом не зобов'язані були утримувати їх, працездатних осіб. Порушення права на отримання допомоги у розмірі прожиткового мінімуму потягло за собою порушення інших прав, гарантованих Конституцією - права на життя, на здоров'я.

Шкода, завдана незаконними діями центру зайнятості як органу державної влади, підлягає відшкодуванню незалежно від вини цього органу. Оскільки відповідачами є органи державної влади, спір повинен вирішуватися з урахуванням положень адміністративного судочинства. ЦК встановлює загальні принципи вирішення спірних правовідносин, можливість захисту прав за якими значно обмежена порівняно з принципами, викладеними в спеціальному законі - Кодексі адміністративного судочинства, якщо стороною у спорі є суб'єкт владних повноважень.

Вважають, що якщо одні і ті ж питання різними Кодексами пропонується вирішувати з суттєвою різницею, що впливає на якість захисту порушених прав, то справу слід вирішувати, використовуючи аналогію, за нормами, наведеними у спеціальному законі, тобто у Кодексі адміністративного судочинства, згідно ст. ч. 2 ст. 11, ч.2 ст. 71 якого суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В цивільному судочинстві така норма відсутня, що суттєво обмежує можливість повного захисту прав позивача. Відповідачі у справі не довели правомірності своїх рішень і дій при призначенні допомоги по безробіттю нижче прожиткового мінімуму.

Суд безпідставно послався на закони, якими передбачена виплата допомоги по безробіттю нижче прожиткового мінімуму, оскільки вони свій позов обґрунтовують положеннями Конституції України, зокрема, ст. ст. 3, 22, 46, 48. Закони, на які послався суд, суперечать Конституції, яка згідно її ст. 8, має вищу юридичну силу, і тому саме Конституцію слід було застосовувати відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК України. Дії органів державної влади, які прийняли закони, що суперечать Конституції, є неправомірними.

Посилаються на неврахування судом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд послався в рішенні на те, що рішення міського центру зайнятості про призначення допомоги не оскаржувались і не скасовані, проте вони не знали про наявність таких рішень, копії їх їм не надавались. Вони не юристи за фахом, а тому суд з метою захисту їх порушених прав на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України міг вийти за межі позовних вимог та визнати вказані рішення центру зайнятості нечинними і скасувати їх.

Суд не навів мотивів в рішенні, чому відхилив їх докази та не врахував положення Конституції України, на які вони посилались. Посилання суду першої інстанції на неможливість фінансового забезпечення соціальних виплат «до стабілізації економічної ситуації» є недоречним.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 22 липня 2014 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2014 року було скасоване, а провадження у справі закрите.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 липня 2014 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до апеляційного суду.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, яка підтримала скаргу з мотивів, в ній викладених, представника відповідачів, яка заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо заподіяння їм шкоди, яка виникла внаслідок винних дій посадових осіб Сумського обласного центру зайнятості та Сумського міського центру зайнятості центру зайнятості. Рішення Сумського міського центру зайнятості про призначення допомоги по безробіттю позивачами не оскаржувались, не були скасовані та є чинними.

Крім того, суд зазначив, що твердження позивачів, що допомога по безробіттю не може бути нижчою за прожитковий мінімум, встановлений законом, не свідчать про неправомірність дій відповідачів, оскільки розмір призначених позивачам допомоги по безробіттю визначався відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування», а також постанов правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачі перебували на обліку в Сумському міському центрі зайнятості, отримували допомогу по безробіттю: ОСОБА_3 - у період з 10 серпня 2007 року по 17 листопада 2008 року, з 28 серпня 2010 року по 24 листопада 2011 року (а.с. 130-131, 133, 134, 136), а ОСОБА_4 - з 10 лютого 2000 року по 03 лютого 2001 року, з 23 березня 2001 року по 24 червня 2001 року, з 18 січня 2005 року по 13 січня 2006 року, з 03 серпня 2011 року по 16 червня 2012 року (а.с. 139 -141, 143, 144, 146).

Згідно довідки Сумського міського центру зайнятості від 05 травня 2014 року дохід ОСОБА_3 по безробіттю за період з 10 серпня 2007 року по 17 листопада 2008 року становить 3706,39 грн., з 28 серпня 2010 року по 24 листопада 2011 року - 5994,51 грн. (а.с.98, 101); ОСОБА_4 - з 10 лютого 2000 року по 03 лютого 2001 року - 329,90 грн., з 23 березня 2001 року по 24 червня 2001 року - 128,74 грн., з 18 січня 2005 року по 31 січня 2006 року - 1655,51 грн., з 03 серпня 2011 року по 17 червня 2012 року - 5628,59 грн. (а.с.104, 105, 108, 111).

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Сумського міського центру зайнятості про відшкодування шкоди адміністративний позов з аналогічними вимогами в частині стягнення недоотриманої допомоги по безробіттю в період 2008-2009 та 2011-2012 років залишений без розгляду в зв'язку з пропуском строку на звернення до адміністративного суду, а адміністративний позов в частині відшкодування моральної шкоди повернуто позивачу для звернення до Сумського окружного адміністративного суду (а.с. 51-52).

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2013 року аналогічну позовну заяву ОСОБА_3 до Сумського міського центру зайнятості про стягнення заборгованості, в якій вона просила призначити відшкодування матеріальних збитків шляхом стягнення недоплаченої допомоги по безробіттю в сумі 16755,11 гр. та моральної шкоди в сумі 14031,36 гр., повернуто позивачу з тих підстав, що відповідно до ч. 4 ст. 18 КАС України справа підсудна Ковпаківському районному суду м. Суми як адміністративному суду (а.с.53).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2014 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Сумського обласного центру зайнятості про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди закрите. Позивачам роз'яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку, визначеному ЦПК України. При цьому суд виходив з того, що в даній адміністративній справі позивачі змінили позовні вимоги, з яких виключили вимогу про зобов'язання відповідача вчинити певні дії - зобов'язання обласного центру зайнятості і підвідомчих йому центрів зайнятості ознайомлювати безробітних з їх правами і обов'язками, зокрема, Порядком надання матеріальної допомоги по безробіттю…, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 309 від 20 листопада 2000 року (а.с.54).

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне

соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, яка діяла на момент призначення позивачам

допомоги по безробіттю) до стабілізації економічного становища в Україні мінімальний розмір виплат,

передбачених цим Законом, визначався Верховною Радою України щороку одночасно з встановленням

розміру страхових внесків, виходячи з реальних можливостей Фонду загальнообов'язкового державного

соціального страхування України на випадок безробіття.

З ст. 3 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» (в редакції, чинній на момент призначення допомоги по безробіттю) вбачається, що, виходячи з можливостей Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплати, передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», встановлюються в розмірі не нижче ніж 23 відсотки прожиткового мінімуму для працездатної особи.

До 01 вересня 2008 року мінімальний розмір допомоги по безробіттю був встановлений постановою правління Фонду загальнообов'язкового державно соціального страхування на випадок безробіття від 24 квітня 2008 року № 38, згідно якої виплати допомоги по безробіттю для застрахованих осіб становили з 1 червня 2008 року у розмірі не менше 320 гривень, з 1 липня - не менше 340 грн., з 1 жовтня - не менше 360 грн., з 1 грудня - не менше 400 грн. і не вище за середню заробітну плату, що склалася за всіма видами економічної діяльності у відповідній області за минулий місяць.

У 2010 році мінімальний розмір допомоги по безробіттю визначався постановою правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття від 19 серпня 2010 року № 190, згідно з якою виплати допомоги по безробіттю для застрахованих осіб без урахування страхового стажу визначались з 1 вересня - 480 грн., з 1 жовтня - 490 грн., з 1 грудня - 500 грн.

З 01 січня 2011 року Прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» було встановлено, що до стабілізації економічного становища в Україні мінімальний розмір виплат за цим Законом визначається правлінням Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, виходячи з його реальних можливостей.

Мінімальний розмір виплат у 2011 році для застрахованих осіб без урахування страхового стажу визначався постановою правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття від 16 грудня 2010 року № 227: з 1 січня - 510 грн., з 1 квітня - 520 грн., з 1 жовтня -534 грн., з 1 грудня - 544 грн.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про зайнятість населення", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про зайнятість населення" в нині діючій редакції, безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи; зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналіз норм Закону України «Про зайнятість населення», Порядку надання допомоги по безробіттю, в тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 року за № 915/5136, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, Положення про державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16 січня 2013 року № 19/2013, Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 20 січня 2015 року № 41, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 лютого 2015 року за № 141/26586,), свідчить про те, що відповідачі - обласний та міський центри зайнятості є органами виконавчої влади, забезпечують реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, є суб'єктами владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій та, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, який виник між суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у правовідносинах, які передбачають владний вплив уповноваженого законом одного (суб'єкта владних повноважень) на поведінку іншого (підпорядкованого) суб'єкта, який відповідно до законодавства зобов'язаний виконувати його вимоги та приписи, а також спір у відносинах публічної служби.

Критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи адміністративного судочинства є суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Ч. 2 ст. 21 КАС України передбачає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз'яснено, що, враховуючи положення ст. 1 ЦПК України та ст. 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з позовної заяви в даній справі, позивачі посилались на незаконність дій відповідачів та на положення ст. ст. 22, 23, 1173 ЦК України, ст. 56 Конституції України, і просили в порядку цивільного судочинства стягнути із відповідачів майнову шкоду у вигляді недоплачених сум допомоги по безробіттю, збитки у вигляді витрат на звернення з позовами до суду та відшкодувати моральну шкоду.

Позовні вимоги про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності відповідачів як суб'єктів владних повноважень, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є умовою для відшкодування шкоди, позивачами не заявлялись.

З огляду на встановлені судом обставини та зміст вищенаведених норм матеріального та процесуального права, суд прийшов до вірного висновку, що позивачами має бути доведено розмір заподіяної шкоди та причинний зв'язок між діями відповідачів та заподіяною шкодою, проте ними не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо заподіяння їм майнової шкоди, яка виникла внаслідок незаконних дій посадових осіб Сумського обласного центру зайнятості та Сумського міського центру зайнятості.

Оскільки судове рішення про визнання незаконними дій чи рішень відповідачів по призначенню позивачам допомоги по безробіттю в неналежному, на їх думку, розмірі, в порядку адміністративного судочинства не ухвалювалось, є вірним висновок суду про те, що в справі відсутні належні докази на підтвердження сукупності необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, оскільки не знайшли підтвердження доводи позивачів про порушення їх прав внаслідок незаконних дій відповідачів.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 2 ст. 59 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки у визначеному законом порядку, а саме - в порядку адміністративного судочинства дії чи рішення відповідачів при виконанні ними своїх повноважень, визначених законом, не були визнані незаконними, в задоволенні їх позову суд вірно відмовив, зазначивши, що рішення відповідачів з питань призначення допомоги позивачам не оскаржувались, є чинними.

В той же час не відповідає вимогам процесуального права наступний висновок суду, викладений в мотивувальній частині рішення: «Твердження позивачів про те, що допомога по безробіттю не може бути нижчою за прожитковий мінімум, встановлений законом, не свідчать про неправомірність дій відповідачів, оскільки розмір призначених позивачам допомоги по безробіттю визначався відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування», а також постанов правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття»

Таким чином суд дав оцінку діям відповідачів як органів державної виконавчої влади як правомірним, зробивши висновок про недоведеність незаконності їх дій при призначенні допомоги по безробіттю позивачам в розмірі нижче прожиткового мінімуму, проте оцінку діям та рішенням відповідачів як суб'єктів владних повноважень можна дати лише в межах розгляду справи щодо оскарження вказаних дій чи рішень в порядку, визначеному КАС України.

Оскільки справа розглядалась в порядку цивільного судочинства, такі висновки суду знаходяться поза межами заявленого в цій справі цивільного позову про відшкодування шкоди, а тому рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини зазначеного висновку суду.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги про те, що суд повинен був застосувати аналогію процесуального закону, та вийти за межі позовних вимог і скасувати незаконні, на думку позивачів, рішення відповідачів про призначення їм допомоги в неналежному розмірі, є безпідставними.

Згідно п. 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2014 року в даній справі змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення наступний висновок суду:

«Твердження позивачів що допомога по безробіттю не може бути нижчою за прожитковий мінімум, встановлений законом, не свідчать про неправомірність дій відповідачів, оскільки розмір призначених позивачам допомоги по безробіттю визначався відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування», а також постанов правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття».

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: