У х в а л а

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: реєстраційна служба Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковський Ян Альбертович, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування 1/2 ідеальних частин нежитлової будівлі, магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою А-2, загальною площею 557,5 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, від 27 листопада 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирсько області Пашковським Я.А., скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на 1/2 ідеальних частин магазину, зобов'язавши реєстраційну службу Бердичівського міськрайонного управління юстиції внести відповідні зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 475 552,95 грн. та 3 219,00 грн. судових витрат.

На виконання цього рішення 13 листопада 2013 року судом першої інстанції видано виконавчий лист, 06 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження.

Проте позивач дізнався, що 27 листопада 2013 року відповідач подарував належне йому нерухоме майно своїй дочці ОСОБА_5

Вважає, що договір дарування вчинено з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому відповідно до статті 234 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843272/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> він є фіктивним, та має бути визнаний недійсним, просив задовольнити позов.

25 грудня 2014 року рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у задоволенні позову відмовлено.

24 лютого 2015 року рішенням апеляційного суду Житомирської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 ідеальних частин нежитлової будівлі, магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою А-2, загальною площею 557,5 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 27 листопада 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирсько області Пашковським Я.А.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, надавши належну оцінку обставинам справи, повно та всебічно з'ясувавши та встановивши їх, правильно виходив з того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від відповідача до його доньки, та вважав встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

При цьому судом правильно застосовано закон, що регулює спірні відносини, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук