Справа № 199/6854/14-ц
Провадження № 2/201/913/2015р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

10.11.2014р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з АНД районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільні справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, яка ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.11.2014р. була прийнята до провадження (а.с.№ 61).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві від 15.08.2014р. та в ході судового розгляду справи представник позивача ОСОБА_3 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 13.08.2014 р. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2416 - а.с. № 29, 30), посилався на те, що 19.05.2008р. між позивачем та ОСОБА_2З було укладено договір позики, відповідно до якого він передав останній грошові кошти в сумі 12 500 доларів США, що підтверджується розпискою від 19.05.2014р. Грошові кошти надавались в строк на 6 років, та остаточний строк повернення був зазначений до 19.05.2014р. В середині травня 2014р. ОСОБА_2 повернула позивачу частину грошових коштів в сумі 500 доларів США, а іншу частину грошових коштів не повернула, а тому позивач в своїй позовній заяві та його представник ОСОБА_3 в ході судового розгляду справи просив позов задовольнити та стягнути 12 000 дол. США. Крім того, в заяві від 09.12.2015р. представник позивача ОСОБА_3 просив суд розглянути справу за його відсутності на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України. Проти призначення двох судових експертиз, задоволення клопотання про зупинення провадження по справі заперечував (а.с. № 157) .

Відповідачка ОСОБА_2 в ході судового розгляду справи 11.02.2015р., коли сторони по справі давали свої пояснення (а.с. № 77-79), проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що договору позики вона з позивачем не укладала, грошові кошти у сумі 12 500 доларів США не отримувала та грошові кошти у сумі 500 доларів США нею ОСОБА_1 не повертались. Крім того, в наданих до суду запереченнях 09.12.2015р. відповідачка посилалась на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів, а розписка, яка надана позивачем, не містить таких даних. Додатково, відповідачка вважає, що існують протиріччя між обставинами викладеними в позовній заяві та поясненнях позивача, а тому ставлять під сумнів справжність наданої розписки. Крім того, відповідачка зазначила, що 19.05.2008р. нею була надана розписка ОСОБА_1, але іншого змісту. В наданих до суду заявах від 09.12.2015р. відповідачка та її представник ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 04.11.2015 р. - а.с. № 165) просили по справі призначити судову технічну експертизу та повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення яких доручити НДЕКЦ при ГУМВС України в Київській області, а у разу відмови в задоволенні клопотань про призначення експертиз, просили розглянути клопотання про зупинення провадження по справі. Крім того, відповідачка та її представник не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. № 161,163).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 11.06.2015р. клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 19.12.2014р. було задоволено та по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу та провадження по справі було зупинено (а.с.№ 106).

08.10.2015р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок № 3181-15 від 22.09.2015р., яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2, що знаходиться під цифровими записами «19.05.08р.» боргової розписки, датованої 19.05.2008р. виконаний самою ОСОБА_2; рукописний текст «Расписка Я, ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_6, 12,5 тыс. $ у.е. (Двенадцать с половиной тысяч долларов США) 19.05.08» боргової розписки від 19.05.2008р. виконаний ОСОБА_2 (а.с. № 108-113).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 09.10.2015р. провадження по справі було відновлено (а.с. № 121).

Справа розглянута за правилами ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України без участі сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з наступних підстав.

Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 19.05.2008р. відповідачка отримала від позивача грошові кошти в розмірі 12 500 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с. № 31). Оригінал цієї розписки долучений суддею АНД районного суду м. Дніпропетровська Подорець О.Б. перед винесенням 18.09.2014р. заочного рішення суду (а.с. № 36). Це заочне рішення було скасовано ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2014р. після чого ухвалою від 27.10.2014р. справа була передана за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 54, 58).

У вищезазначеній розписці зазначено, що 19.05.2014р. відповідачкою було повернуто позивачу 500 доларів США.

Відповідно до висновку експерта ОСОБА_7 № 3181-15 від 22.09.2015р., встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2, що знаходиться під цифровими записами «19.05.08р.» боргової розписки, датованої 19.05.08р. виконаний самою ОСОБА_2; рукописний текст «Расписка Я, ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_6, 12,5 тыс. $ у.е. (Двенадцать с половиной тысяч долларов США) 19.05.08» боргової розписки від 19.05.2008р. виконаний саме ОСОБА_2 (а.с. № 108-113).

Текст розписки від 19.05.2008р., в якій немає ніяких особливих відміток про іншу природу взаємовідносин, ніж боргові, в силу ст. ст. 57-59 ЦПК України є належним та допустимим доказом укладанням саме договору займу грошових коштів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами та згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК).

Суд критично оцінює заперечення проти позову з боку відповідачки, які містяться в запереченнях від 09.12.2015р., стосовно того, що розписка не може свідчити про виникнення боргових зобовязань та бути підставою для відмови у задоволені позову.

Згідно правового висновку, зробленого Верховним Судом України у спорі про стягнення боргу за договором позики під час розгляду 18.09.2013р. справу № 6-63 цс 13, було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У судовому засіданні 09.12.2015р. постановлена ухвала (без виходу до нарадчої кімнати) про відмову в задоволенні клопотання відповідачки та її представника про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи оскільки у відповідачки була можливість поставити дані питання під час призначення судової почеркознавчої експертизи 11.06.2015р., але відповідачка своїм правом не скористалась, додаткових питань нею поставлено не було, крім того, в своїй заяві від 11.06.2015р. вона не заперечувала проти доручення проведення експертизи саме експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Щодо клопотання відповідачки про призначення судової технічної експертизи, у судовому засіданні 09.12.2015р. також постановлена ухвала (без виходу до нарадчої кімнати) про відмову в задоволенні клопотання, оскільки по-перше, таке клопотання відповідачка (інтереси якої весь час розгляду справи представляють фахові спеціалісти) також могла заявити під час розгляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи 11.06.2015р., а не через півроку після отримання висновку експертизи не на її користь, по-друге, призначення судової технічної експертизи призведе до пошкодження оригіналу розписки на значну суму. Так, суду разом із запереченнями представником позивача було надано для зразку клопотання експертної установи (в аналогічному питанні), з якого вбачається, що експерт при проведенні судової технічної експертизи документу отримує дозвіл суду на пошкодження оригіналу (а.с. № 158), а також ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2015р. (в аналогічному питанні), в якій зазначено, що оригінал розписки є єдиними документом, який підтверджує повне, належне та своєчасне виконання боргових зобовязань та її пошкодження та знищення можуть призвести до втрати цього доказу та вплинути на сам факт припинення боргових зобовязань (а.с. № 159).

Такі самі положення містить п. 2.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затверджена наказом МЮУ № 53/5 від 08.10.1998р.).

Відмовляючи у задоволені двох клопотань про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи, суд також виходив із вимог ст. 157 ЦПК України щодо розумних строків розгляду справи, а також враховував те, що відповідачка, зареєстрував свою заяву про начебто шахрайські дії відносно її квартири в ЄРДР ще 04.10.2014р., подібні клопотання протягом цілого року так і не заявляла, а намагалася їх заявити тільки у грудні 2015р., отримав негативний для себе висновок експерта від 22.09.2015р. по експертизі, яка була проведена за клопотанням позивача 11.06.2015р. (а.с. № 83, 108-113).

Подачу двох клопотань про призначення експертиз суд вважає намаганням відповідачки затягнути розгляд цивільної справи, яка знаходиться в провадженні різних судів з 15.08.2014р. (а.с. № 2).

Під час судового засідання 09.12.2015р. постановлена ухвала (без виходу до нарадчої кімнати) про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження по цивільній справі, оскільки відповідачка провадження по цивільній справі просила зупинити до вирішення питання в рамках кримінального провадження № 0003529 по її заяві про начебто шахрайські дії невідомої особи по відношенню до нею з метою заволодіння квартирою (дата внесення до ЄРДР 04.10.2014р.), між тим провадження по цивільній справі відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України може бути зупинено до розгляду іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства (а.с. № 148-149).

В пункті 33 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009р. „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, зазначено, при неможливості розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства, підставою для зупинення провадження у цивільній справі може бути лише наявність кримінальної справи на розгляді в суді.

У тому випадку, якщо результатом розгляду кримінального провадження (кримінальної справи) стане набравший законної сили обвинувальний вирок відносно певної особи, яка вчинила шахрайські дії по відношенню до ОСОБА_2, у останньої виникне право на перегляд цього рішення суду за нововиявленими обставинами.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи що до теперішнього часу ОСОБА_2 не виконала належним чином умови договору позики і не повернула позивачу грошовий борг в сумі 12 000 доларів США, то суд вважає за можливе стягнути дану суму на користь позивача ОСОБА_1

При цьому, суд вважає за можливе застосувати положення абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», а саме вважає за необхідне стягнути суму заборгованості в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення суду.

Відповідно до повідомлення Національного Банку України про офіційні курси гривні до іноземною валюти від 09.12.2015р. за 100дол. США - 2291,32грн. (а.с. № 167 ).

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 274 958 грн.40 коп., що є еквівалентом 12 000 доларів США, виходячи з такого розрахунку (12 500 дол. США 500 дол.США /які були повернуті 19.05.2014р./ х 22,9132 = 274 958грн.40коп.).

Приймаючи до уваги, що 19.05.2014р. позивачу було повернуто частково борг у розмірі 500 доларів США, строки позовної давності в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України слід відраховувати саме з цієї дати.

Заперечення відповідачки, як під час судового засідання 11.02.2015р., так і в письмових заявах до суду, про те, що вона не писала ніякої розписки 19.05.2008р. ОСОБА_1, ніяких грошей йому 19.05.2014р. йому частково не повертала, суд не може положити в основу рішення суду про відмову у позові, оскільки ніякими належними т а допустимими доказами ці заперечення не підтверджуються.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Показаннями свідків обставини укладення договору займу не підтверджуються в силу вимог ст. 59 ЦПК України. Детальні розяснення з цього приводу містить пункт 27 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009р. „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, де зазначено, що показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з право чинів, для яких законом установлено письмову форму, не може стверджуватися.

Крім того, судом враховано, що відповідачка в ході розгляду справи 11.02.2015р. заявляла клопотання про виклик свідка ОСОБА_8, воно було задоволено 27.05.2015р., між тим, свідок за викликом суду не з,явилась (а.с. № 79, 85, 97, 99, 100).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути із відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору та витрат на проведення експертизи у загальному розмірі 5501грн. (1571 грн. + 121 грн. 80коп. + 121 грн. 80коп. + 3686грн.40коп. = 5501грн.), що підтверджується квитанціями (а.с. № 1, 3, 82, 118, 124-125). Крім того, на користь держави з відповідачки слід достягнути суму судового збору у розмірі 1178 грн.58коп., оскільки за курсом НБУ на день розгляду справи ціна позову значно зросла (2749 грн. 58коп. /1% від ціни позову/ - 1571грн. /сплачено при подачі позову/ = 1178 грн. 58коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 264, 509, 525, 526, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009р. „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, Постановою Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮУ № 53/5 від 08.10.1998р.,. ст. ст. 8, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики сума боргу у розмірі 274 958 грн.40 коп., що є еквівалентом 12 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору та витрат на проведення експертизи у розмірі 5 501 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1178 грн.58коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.