Справа № 307/4470/14-ц
Провадження № 2/307/324/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І. при секретарях Баник А.А., Герич Є.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві та заяві про уточнення і збільшення позовних вимог зазначив, що 2 серпня 2011 року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього 17000 гривень без відсотків користування, для здійснення окремих операцій, повязаних з його господарською діяльністю, терміном на два тижні і зобовязався їх повернути в строк до 16 серпня 2011 року. Разом з цим, у разі прострочення взятого на себе зобовязання по поверненню позичених коштів після 16 серпня 2011 року, відповідач зобовязався сплатити йому 10% від суми боргу за кожен день прострочення. Вказані зобовязання за договором позики відповідач підтвердив письмовою розпискою, складеною та підписаною відповідачем в його та свідків присутності. У визначений строк відповідач свої зобовязання не виконав та не повернув йому грошові кошти за договором позики та відсотки за прострочення позики. На його звернення про добровільну сплату боргу відповідач не реагував, обіцяючи розрахуватися з ним в повному обсязі в найближчий час. Про стягнення боргу за договором позики він звертався до суду і Тячівський районний суд згідно рішення від 15.02.2012 року в справі №2-2004/11 стягнув з ОСОБА_2 на його користь 40 000 гривень боргу за договором позики та 2979 гривень судових витрат. В подальшому він подав до відділу ДВС Тячівського районного Управління юстиції виконавчий лист щодо стягнення з відповідача на його користь присуджених коштів, але державні виконавці не змогли примусово стягнути кошти, посилаючись на відсутність боржника, оголошення його в розшук, накладення арешту на його майно. До цього часу жодні кошти не стягнуті. Зазначив, що станом на 2 квітня 2015 року заборгованість відповідача перед ним становить 1 388 938,62 гривень, з яких 1 380 400 гривень сума заборгованості по відсотках за прострочення повернення суми боргу за період з 15 лютого 2012 року по 2 квітня 2015 року, 8532,62 гривні інфляційні втрати. Позивач вважає за необхідне суму відсотків за прострочення виконання зобовязань зменшити в 10 разів до суми 138040 гривень, а тому розмір заборгованості повинен становити 146 572,62 гривень. Крім того, зазначив, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у порушенні його прав, бо він змушений був вносити відповідні зміни в своє життя у звязку з відсутністю коштів, не мав можливості оздоровити себе та членів сім»ї, втратив можливість використати ці кошти в підприємницькій діяльності. Завдану моральну шкоду він оцінює в 5000 гривень.

З урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 146 572,62 гривень та 5000 гривень моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду письмову заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності (а.с.69).

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить його задовольнити. На подальший розгляд справі в судове засідання не з"явився, так надіслав письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та просить в його задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 2 серпня 2011 року між сторонами укладено договір позики, за якою позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 в борг 17000 гривень, а відповідач зобовязався повернути позику до 16 серпня 2011 року, та в разі неповернення в обумовлений строк грошових коштів сплатити 10% від суми за кожень день прострочення, що стверджується письмовою розпискою відповідача ОСОБА_2 (а.с.51).

Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.02.2012 року в цивільній справі №2-2004/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40 000 гривень боргу за договором позики та 2979 гривень судових витрат (а.с.5-6).

З даного рішення вбачається, що фактично з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було вирішено стягнути 40000 гривень за договором позики, з яких 17000 гривень заборгованість по позиці, 33000 гривень 10% від суми боргу у звязку з простроченням його сплати.

На підставі вказаного рішення суду позивачем ОСОБА_1 отримано 2 квітня 2012 року виконавчий лист та згідно постанови державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції від 12 червня 2012 року було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42979 гривень (а.с.44-45).

З листа Управління ДВС Головного Управління юстиції у Закарпатській області від 12 січня 2015 року за №М-529/02-22/10/46 вбачається, що заборгованість з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не стягнута (а.с.46-50).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позичальника від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязань щодо повернення суми позики є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми позики та сплати процентів.

Як встановлено в судовому засіданні на даний час після прийняття рішення судом щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 останній жодних коштів на користь ОСОБА_1 не сплатив.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що в порушення умов договору позики від 2 серпня 2011 року відповідач ОСОБА_2 не виконав належним чином зобовязання по договору позики і станом на 02.04.2015 року його заборгованість перед ОСОБА_1 складає 1 945 327 гривень, з яких 5627 гривень інфляційні втрати (2012 рік 136 гривень, 2013 рік 238 гривень, 2014 рік 3825 гривень, 2015 рік 1428 гривень), 1 939 700 гривень - сума заборгованості по відсотках за прострочення повернення суми боргу за період з 15 лютого 2012 року по 2 квітня 2015 року (1141 день * 17000 * 10%).

Беручи до уваги ту обставину, що позивачем самостійно зменшено вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості по відсотках за прострочення повернення суми боргу до суми 138 040 гривень, розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на 02.04.2015 року перед ОСОБА_1 складає 143667 гривень, з яких 5627 гривень інфляційні втрати, 138 040 гривень - сума заборгованості по відсотках за прострочення повернення суми боргу за період з 15 лютого 2012 року по 2 квітня 2015 року.

Згідно ст..256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний трирічний строк позовної давності.

Статтею 264 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У звязку з тим, що предявленим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в цивільній справі №2-2004/11, за результатми розгляду якої було винесено рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.02.2012 року, був перерваний строк позовної давності і її перебіг почався заново відповідно до вимог ст..264 ЦК України, суд вважає, що позивачем в даній справі строк позовної давності не пропущений, а тому доводи відповідача про пропуск такого строку є безпідставними.

Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування позивачу моральної шкоди не має, а тому в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь моральної шкоди в сумі 5000 гривень слід відмовити.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково і стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 143667 гривень боргу по договору позики, а в решті позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід розділити між сторонами.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України, ст. 625, 1046-1050 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 143667 (сто сорок три тисячі шістсот шістдесят сім) гривень боргу за договором позики, 1436 гривень 67 копійок сплаченого судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Г о л о в у ю ч и й: ОСОБА_4