Провадження № 22-ц/780/3799/15 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 26 15.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Данілова О.М., Сліпченка О.І.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. та Відділ Держземагентства у місті Біла Церква, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство «Банк Фінансизвернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування своїх вимог посилалося на те, що 28 листопада 2007 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та громадянином України ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №30-07-И/05.

Предметом кредитного договору є надання банком позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 47314 доларів США для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, АДРЕСА_1 загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 48,6 кв.м, з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0566 га, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок, з терміном погашення кредитних ресурсів до 26 листопада 2027 року та з оплатою по процентній ставці 10,2% відсотків річних.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №30-07-П1/05 від 28 листопада 2007 року.

Відповідно до умов вказаного договору поруки (п.1.1) поручитель зобов'язувався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Також, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору між банком та ОСОБА_3 28 листопада 2007 року був укладений іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №5510.

Відповідно до умов іпотечного договору іпотекодавцем було передано позивачу, який є іпотекодержателем, в іпотеку наступне майно: житловий будинок під номером АДРЕСА_1 місті Біла Церква Київської області, який складається з господарських та побутових будівель та споруд, а саме: „А" - житловий будинок житловою площею 48,6 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м, „Б,б/п" - сарай-літня кухня з погрібом; „Д"- вбиральня, „Ж" - сарай; „З" - гараж, „Е,е/п" сарай з погрібом; „1-2" - огорожа; майнові права на земельну ділянку, площею 0,0566 га, що знаходиться в Київській області, АДРЕСА_1, після отримання державного акта на право власності на землю, земля стає предметом іпотеки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2010 року повністю було задоволено позовні вимоги позивача до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором №30-07-И/05 від 28 листопада 2007 року у розмірі 476 156 грн. 61 коп.

Вказане рішення не було оскаржено і набуло законної сили в передбачені законодавством строки. З метою виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2010 року 07 червня 2011 року позивач звернувся з відповідною заявою про примусове його виконання до ВДВС Білоцерківського РУЮ Київської області.

Постановою від 05 липня 2011 року було відкрито виконавче провадження по справі.

08 серпня 2011 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області Орловського Д.С. було накладено арешт на все майно ОСОБА_3.

09 вересня 2013 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області ВП №28397529 було повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки земельна ділянка, яка перебуває у заставі банку, не належить боржникові на праві приватної власності.

Позивач вказував, що рішення суду про стягнення заборгованості виконано не було, заборгованість не погашена і тому він звернувся до суду. Позивач зазначав, що станом на 13 серпня 2014 року заборгованість за кредитним договором склала 2 144791, грн. 15 коп.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду і просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ „Банк „Фінанси та Кредит" за кредитним договором №30-07-И/05 від 28 листопада 2007 року в сумі 2144791 грн. 15 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки

Представник позивача після уточнення позовних вимог просила суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ „Банк „Фінанси та Кредит" за кредитним договором №30-07-И/05 від 28 листопада 2007 року в сумі 2144791 грн. 15 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, що належав на праві приватної власності ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 у місті Біла Церква Київської області, який складається з господарських та побутових будівель та споруд, а саме: „А" - житловий будинок житловою площею 48,6 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м, „Б,б/п" - сарай-літня кухня з погрібом; „Д"- вбиральня, „Ж" - сарай; „З" - гараж, „Е,е/п" сарай з погрібом; „1-2" - огорожа; земельну ділянку площею 0,0566 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться в Київській області, АДРЕСА_1, за Публічним акціонерним товариством „Банк „Фінанси та Кредит" (04050, м.Київ,вул.Артема, 60 Код ) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити з житлового будинку під номером АДРЕСА_1 у місті Біла Церква, Київської області, осіб, які там зареєстровані і проживають, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення і ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне РУ» ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого з усіма правами та обов'язками є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №30-07-И/05, за умовами якого позивач надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 47314,00 доларів США з терміном погашення кредитних ресурсів до 26.11.2027 року, з оплатою за процентною ставкою 10,2 % річних. Згідно умов кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню, з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочки. За умовами договору кредиту позивач надав відповідачу кредит в розмірі 47314,00 доларів США, що підтверджується матеріалами справи. В свою чергу відповідач ОСОБА_3 зобов'язався щомісячно сплачувати позивачу кредит та інші платежі за кредитним договором, однак порушив умови кредитного договору і кредит не повертається у встановлені договором кредиту строки та не сплачуються проценти за користування кредитом у строки, передбачені договором кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №30-07-П1/05 від 28.11.2007 року.

Відповідно до умов вказаного договору поруки поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань по кредитному договору. Крім того, в рахунок забезпечення виконання зобов'язання відповідачем ОСОБА_3 за договором кредиту 28.11.2007 року був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого, відповідачем ОСОБА_3, було передано позивачу, який є іпотекодержателем, в заставу наступне нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 місті Біла Церква, Київської області, який складається з господарських та побутових будівель та споруд, а саме: «А» - житловий будинок, житловою площею - 48,6 кв.м., загальною площею 54,3 кв.м. «Б. б/п»- сарай-літня кухня з погрібом; «Д»-вбиральня; «Ж»-сарай; «З» - гараж; «Е, е/п» сарай з погрібом»; «1-2» - огорожа та майнові права на земельну ділянку, на якій знаходиться даний будинок.

Так як відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не виконувалися умови кредитного договору, то позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора з позичальника та поручителя солідарно. 21 січня 2010 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-157/10 позов АТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено, та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість в сумі 476 156 грн. 61 коп.. Вказане рішення суду набрало законної сили. З метою виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2010 року 07 червня 2011 року позивач звернувся з відповідною заявою про примусове його виконання до МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ Київської області. Постановою старшого державного виконавця від 05.07.2011 року було відкрито виконавче провадження по справі. 08.08.2011 року постановою старшого державного виконавця було накладено арешт на все майно ОСОБА_3 Постановою державного виконавця було повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки земельна ділянка, яка перебуває у заставі банку, не належить боржнику на праві приватної власності. Таким чином, в межах виконавчого провадження було встановлено, що за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, майнові права на яку було передано позичальником в іпотеку банку не зареєстровано.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 47314,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 10,2% річних.

Відповідно до п.2.3 кредитного договору кредитні ресурси, отримані позичальником за цим договором, використовуються за цільовим призначенням: для придбання житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, та земельною ділянкою площею 0,0566 га, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок.

Відповідно до п 3.1 кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника за погодженням з банком.

Відповідно до п.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язувався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до «26» листопада 2027 року. Погашення здійснюється шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язувався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у розмірі 468,66 доларів США.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених умовами кредитного договору.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

28.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №30-07-П1/05 від 28 листопада 2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

28.11.2007 року відповідач ОСОБА_3 придбав згідно договорів купівлі-продажу вищевказаний будинок НОМЕР_2 та земельну ділянку площею 0,0566 га.

Згідно іпотечного договору від 28.11.2007 року відповідачем ОСОБА_3 було передано позивачу, який є іпотекодержателем, в заставу наступне нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 місті Біла Церква, Київської та майнові права на земельну ділянку площею 0,0566 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 і після отримання державного акта на право власності на землю земельна ділянка стає предметом іпотеки.

Відповідно до даного іпотечного договору вказаний будинок передано в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих позичальнику ОСОБА_3, за вищевказаним кредитним договором.

Згідно з п.8.1.13 іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний не пізніше 3 робочих днів після нотаріального посвідчення цього договору зареєструвати права власності на предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу квартири, зазначеного в п.2 цього договору, у Білоцерківському МБТІ та представити іпотекодержателю оригінали документів, що підтверджують таку реєстрацію. Відповідно до п.8.1.14 іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний отримати на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки державний акт на право власності на землю та представити іпотекодержателю оригінали документів, що підтверджують таку реєстрацію.

За п. 8.4.3 іпотечного договору право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства у разі, коли в момент настання терміну виконання боржником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані.

Відповідно до п.8.4.8 іпотечного договору визначено право банку достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору.

Згідно з п.11.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що на час розгляду справи в суді відповідач не зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку та не подав позивачу оригінали документів, які посвідчують таку реєстрацію, в зв'язку з чим у позивача існують перешкоди як іпотекодержателя щодо здійснення свого права на забезпечення вимог за рахунок предмету іпотеки, тобто існують перешкоди щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок та земельну ділянку, на якій він знаходиться.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими особами.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або у частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» та ст.20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави).

Також, ст.33 Закону України «Про іпотеку» закріплює за іпотекодержателем право на задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов"язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію/передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст.6 ЦК України сторони можуть укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Виходячи зі змісту ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов]язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Оскільки відповідач не вчинив дії щодо обов'язкової реєстрації прав власності на набуте ним у власність майно - земельну ділянку та ухиляється від вчинення таких дій з метою невиконання своїх обов'язків по кредитним зобов'язанням, ці дії (бездіяльність) унеможливлюють реалізацію право позивача як іпотекодержателя, - виконання судового рішення, шляхом примусового стягнення заборгованості за рахунок продажу предмету іпотеки.

Таким чином, виходячи з положень Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації. Відповідно до умов іпотечного договору відповідач передав в іпотеку майнові права на земельну ділянку, і лише після її державної реєстрації вона стане власністю та предметом іпотеки. Тобто в даному випадку відповідач не отримав право власності на дану земельну ділянку, і відповідно до умов даного договору земельна ділянка не стала предметом іпотеки.

Крім того, однією з умов визнання права власності за позивачем вищевказаного майна є умова припинення права власності на дане майно за відповідачем, однак, позивачем не ставиться вимога про припинення права власності на майно за відповідачем.

Пунктом 5 договору іпотеки узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену у звіті про оцінку майна від 02.11.2007 року, яка становить 318580,00 грн., в тому числі вартість земельної ділянки становить 82130,00 грн..

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2010 року (справа № 2-167/10) позовні вимоги було задоволено і стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитом станом на 30 червня 2009 року у розмірі 476 156 грн. 61 коп. що включає в себе: заборгованість за основним боргом в сумі 46 627,70 доларів США (за курсом НБУ 7,6168 грн./дол. США - 355 153,94 грн.); заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами в сумі 5024,80 доларів США (за курсом НБУ 7,6168 грн./дол.США - 38 272 грн. 90 коп.); заборгованість по нарахованій щомісячній комісії в сумі 1361 грн. 94 коп.; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитом, щомісячної комісії в сумі 81 367 грн. 83 коп.

Як було встановлено у судовому засіданні, зазначена сума стягувалася позивачем за невиконання умов кредитного договору у повному обсязі несплаченого кредиту достроково.

07 червня 2011 року позивач звернувся з відповідною заявою про примусове його виконання до ВДВС Білоцерківського МРУЮ Київської області. Постановою від 05 липня 2011 року було відкрито виконавче провадження по справі.

29.10.2014 вересня 2013 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області повернуто виконавчий документ стягувачу у зв'язку з відсутністю майна, на яке може бути звернуте стягнення.

У своїй позовній заяві позивач вказував що сума заборгованості за кредитним договором станом на 13.08.2014 року складає 2144791 грн. 15 коп, з яких: сума строкової заборгованості по кредиту становить 41 626,33 доларів США (за курсом НБУ 13,1107 грн./дол.США - 545 750 грн. 32 коп.), сума простроченої заборгованості за кредитом 5001,38 доларів США (за курсом НБУ 13,1107 грн./дол.США - 65 571 грн. 59 коп.), сума строкової заборгованості по процентам у розмірі 581,30 доларів США (за курсом НБУ 13,1107 грн./дол.США - 7 621,25 грн.), сума простроченої заборгованості по процентам у розмірі 27 161,60 доларів США (за курсом НБУ 13,1107 грн./дол.США - 356 107,59 грн.), сума простроченої заборгованості по нарахованій щомісячній комісії у розмірі 27 692 грн. 78 коп., заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та комісії в сумі 1 141 593 грн. 64 коп.

Судом взята уваги сума заборгованості, яка визначена у рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2010 року (справа №2-167/10), яким позовні вимоги було задоволено і стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитом у розмірі 476 156 грн. 61 коп.

Зазначене рішення сторонами не оскаржувалося і набрало законної сили.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У силу вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 ст.60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.33 названого вище Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином, відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Представник відповідача заявила про застосування строків позовної давності.

Враховуючи те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, договір фактично закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, то нарахування відсотків річних та штрафних санкцій за його умовами є неправомірними, а вимоги про нарахування сум, передбачених ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання зобов'язань позивач не заявляв.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

За ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Як вірно вказав суд, способом звернення стягнення на предмет іпотеки позивач обрав набуття права власності на предмет іпотеки, а тому слід правильно визначити розмір кредитної заборгованості.

Суд вірно не міг взяти до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, так як мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, фактично договір закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, то нарахування відсотків річних та штрафних санкцій за його умовами є неправомірними, а вимог про нарахування сум, передбачених ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання зобов'язань позивач не заявляв.

Вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки повинні відповідати загальним засадам цивільного судочинства - справедливості, добросовісності та розумності.

Суд не мав можливості самостійно визначитися з розміром заборгованості за кредитом та ринковою оцінкою предмету іпотеки.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що позивач обирає спосіб судового захисту і незважаючи на те, що є рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, не позбавлений права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, перед зверненням стягнення на предмет іпотеки слід правильно і відповідно до закону та умов договору визначити розмір заборгованості, для погашення якої звертається стягнення.

Так, згідно з ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п.43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 судам роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне.

Згідно з ч.4 ст. 9, ст.109 Житлового кодексу України, ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців з житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

При цьому повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачами, проте такі докази у матеріалах справи відсутні.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

Крім того, ні позивачем, ні його представником не надано до суду доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані чи проживають в АДРЕСА_1.

Також, представник відповідача, в своїх запереченнях на позов, просив відмовити в задоволенні позову, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, згідно якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки, згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Представником відповідача було надано до суду інформацію з реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що за відповідачем зареєстрований лише один об'єкт житлової нерухомості - предмет іпотеки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Данілова О.М.

Сліпченко О.І.