АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого: судді Карнауха П.М.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивачі звернулися в суд з вказаним позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди, в якому просили зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належною їм квартирою АДРЕСА_1, спільним (неподільним) майном даного будинку та його прибудинковою територією; зобов'язати відповідачів демонтувати паркан та навіс, який знаходиться між зовнішніми стінами квартири № 7 та АДРЕСА_2 та є суміжними до стіни квартири №7; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_3 5000,00 грн. моральної шкоди, стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначили, що є співвласниками однокімнатної квартири № 7 за вказаною адресою. Суміжною квартирою є квартира №1, співвласниками якої є ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_5, які разом, не маючи жодних прав на прилеглу до будинку земельну ділянку та дозволів на будівництво, прибудували до стіни цього приміщення (стіна єдиної кімнати позивачів) металевий паркан, зробивши окремий вхід та протиправно привласнивши собі дану земельну ділянку. Паркан прибудований так, що позивачі не мають доступу до належного вікна і стіни для їх обслуговування та ремонту, при цьому через паркан та навіс над ним, світло до кімнати майже не потрапляє.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди, - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_5 для здійснення догляду ОСОБА_3, ОСОБА_4 за стіною квартири АДРЕСА_1, влаштувати хвіртку в огорожі біля стіни квартири №7, згідно варіанту №2 висновку №02-15 судової будівельно-технічної експертизи від 25 лютого 2015 року.

Стягнути з громадянина України ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Полтава, зареєстрованого в АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь кожного громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки с.Гірвас, Петровського району, Карелія, зареєстрованої в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3та громадянина України ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженця м. Полтави, зареєстрованого в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, моральну шкоду по 1 000 (одна тисяча) гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На його думку, зобов'язавши відповідачів влаштувати хвіртку в паркані, місцевий суд задовольнив вимогу, що не була заявлена позивачем, чим порушив принцип диспозитивності. Окрім того вважає, що в справі відсутні докази причинно-наслідкового зв'язку між зведенням паркану та моральними стражданнями відповідачів.

Позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення в частині зобов'язання відповідачів улаштувати хвіртку в огорожі стіни квартири № 7, прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов'язати відповідачів демонтувати паркан та навіс, який знаходиться між зовнішніми стінами квартир № 7 та АДРЕСА_2 та є суміжними до стіни квартири № 7. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд не в повному обсязі застосував положення п. 5 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.0.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України»; наявність порушених прав чітко встановлена судом на підставі висновку експерта в другому питанні, тому позовні вимоги про знесення самочинно побудованого паркану узгоджується з приписами ст. 391 ЦКУ та п. 5 зазначеної Постанови Пленуму.

Також посилається на те, що запропоновані експертом варіанти судової будівельно-технічної експертизи від 25.02.2015 р. можуть бути застосовані в разі оформлення відповідачами дозвільних документів на самовільно збудований паркан. Окрім того, вказує, що висота паркану згідно висновку експерта становить 2,2 м, а повинна бути не більше 2 м.

Окрім того зазначає, що незаконно побудовані навіс та паркан порушують потрапляння сонячних променів до їх кімнати, тому відповідачі порушили санітарні та будівельні норми та ч.ч. 1,2 ст. 103 ЗК України, що також встановлено експертом у висновку по першому питанню.

Позивач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі з підстав неповного з'ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення в частині зобов'язання відповідачів улаштувати хвіртку в огорожі стіни квартири № 7, прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов'язати відповідачів демонтувати паркан та навіс, який знаходиться між зовнішніми стінами квартир № 7 та АДРЕСА_2 та є суміжними до стіни квартири № 7. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд не звергнув увагу на листи Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Прокуратури Октябрського району міста Полтави, якими встановлено, що паркан побудований без дозвільних документів, що є порушенням вимог чинного законодавства про благоустрій, санітарних та будівельних норм та правил, про що було складено адміністративний протокол на ОСОБА_2 та внесено Припис на демонтаж паркану, який ним не був виконаний, про що було також складено протокол. Також звертає увагу на те, що невідповідність паркану санітарним та будівельним нормам та правилам встановлена висновком експерта, який, на думку позивача, є неповним, оскільки влаштування хвіртки в паркані не усуває завдану відповідачами шкоду, а наявність навісу не бралася до уваги суду та експерта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Полтавської міської ради відділу обліку, розподілу та приватизації житла 10 вересня 2012 року. Окрім того, право власності на зазначене нерухоме майно підтверджено витягом про державну реєстрацію прав (а.с.13-14).

Квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 згідно копії свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації житла 14 грудня 1998 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 14 грудня 1998 року за №4385 (а.с.152).

Земельна ділянка за вказаною адресою у власності сторін не перебуває.

У справі наявні численні звернення позивачів до державних, контролюючих та правоохоронних органів з приводу незаконного встановлення відповідачами паркану на земельній ділянці, що їм не належить, що порушує їх права.

Як убачається з листів прокурора Октябрського району м. Полтави від 01 лютого 2012 року за №8/12; начальника Інспекції по контролю за балогоустроєм, екологічним та санітарним станом міста від 04 квітня 2014 року за №С01-18/01-02/34; заступника голови виконкому Октябрської райради м.Полтави від 18 червня 2012 року за №Л 02-32/519; керуючого справами райвиконкому Октябрської районної в м. Полтаві ради від 15 липня 2011 року за № 02-17/1323, встановлено факт порушення ст.9 Правил благоустрою у м. Полтава, а саме ОСОБА_2 біля житлового помешкання за місцем проживання АДРЕСА_1 самовільно встановив паркан на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності без відповідного дозволу та погодження з органами місцевого самоврядування і архітектором міста, що було також предметом розгляду на численних засіданнях адміністративної комісії при виконкомі Октябрської районної в м. Полтаві ради. Окрім того, Інспекцією по контрою за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП, проте відповідними постановами справи про адміністративне правопорушення були закриті відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки на момент розгляду вийшов термін, протягом якого можна накладати адміністративне стягнення (а.с.19-32, 52-78, 150).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.12.2014 р. за клопотанням представника позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с.81-82).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №02-15 від 25 лютого 2015 року, виготовленого судовим експертом ОСОБА_6 25 лютого 2015 року: встановлений паркан та навіс між зовнішніми стінами квартири №7 та квартири АДРЕСА_2, не відповідає вимогам ДБН. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які дають право виконувати будівельні роботи по встановленню даного паркану та навісу. В матеріалах справи наявні листи Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, де вказано, що ОСОБА_7 особисто надано припис на демонтаж вказаного паркану та складений адміністративний протокол. В даному випадку дані споруди є самовільним будівництвом. Встановлена огорожа не дає можливість здійснювати догляд за стіною квартири №7, в тому числі і не має доступу до кондиціонера, який знаходиться на даній стіні. Для здійснення догляду за стіною квартири АДРЕСА_1 необхідно змінити конфігурацію даної огорожі біля стіни №7 для її обслуговування шириною 1,0м (варіант №1), або улаштувати хвіртку в огорожі біля стіни квартири №7 (варіант №2) (а.с. 91-101).

Задовольняючи частково позовні вимоги та зобов'язуючи відповідачів влаштувати хвіртку в паркані згідно варіанту № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що співвласник квартири № 1 ОСОБА_2, встановивши паркан на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, перешкоджає власникам квартири №7 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснювати догляд за стіною квартири №7, в тому числі користуватися кондиціонером, який знаходиться на даній стіні.

Також суд дійшов висновку про те, що паркан є самовільним будівництвом, а позивачі не мають право вимагати знесення самочинної будови, оскільки таке право віднесене до виключної компетенції органів місцевого самоврядування.

Окрім того, суд вважав, що діями відповідачів позивачам завдано моральної шкоди, а також відмовив в задоволенні позову в частині демонтажу навісу за недоведеністю.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснено у п. 2,4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва) (далі - Постанова), відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: - про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

У п. 5 Постанови роз'яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Як роз'яснено у п. 8 Постанови, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI.

У п.17 Постанови роз'яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Матеріалами справи підтверджено, що огорожа встановлена ОСОБА_2 у дворі загального користування (а.с.52).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи встановлені відповідачами паркан та навіс є самочинним будівництвом.

Звертаючись до суду з позовом про знесення самочинно побудованого відповідачами паркану та навісу по АДРЕСА_1, позивачі послалися на те, що зазначене майно порушує їх права як власників квартири.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не врахував, що позивачі не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачі встановили паркан та навіс, також не надали доказів користування даною земельною ділянкою на відповідних правових підставах, та що згідно роз'яснень у п. 17 Постанови Пленуму ВССУ позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК, а позивачі у даному випадку не є власниками даної земельної ділянки.

Окрім того, зобов'язавши відповідачів влаштувати в паркані хвіртку у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи, суд першої інстанції не врахував, що рішення про зобов'язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил можливе за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У даному випадку позовні вимоги про знесення самочинного будівництва заявлені фізичними особами.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2015 року , - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: П.М. Карнаух

СУДДІ: Л.І.Пилипчук

О.В.Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області П.М.Карнаух