АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/8848/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Антипова Л.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2368/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк В.В., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Проклової Тетяни Володимирівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у березні 2014 року.

Зазначав, що 25.12.2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № на суму 56 100,00 доларів США, зі сплатою 14% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 23.01.2014 року складала 133 895,65 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1 070 227,93 грн. Відповідачам надсилалась вимога про усунення порушень умов кредитного договору з зазначенням розміру заборгованості та переліку наслідків, що настануть у разі подальшого ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань, проте відповідачами в добровільному порядку дана вимога виконана не була.

У зв'язку з невиконанням взятих на себе обов'язків за кредитним договором та невиконанням вимог викладених банком у листі, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», заборгованість за кредитним договором № від 25.12.2007 року у сумі 133 895,65 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1 070 227,93 грн. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № від 25.12.2007 року у сумі 133 895,65 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 1 070 227,93 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_2 шляхом застосування процедури продажу встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та надати право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції, на продаж будь-якій особі покупцеві за ціною встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надати право ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції, на проведення усіх дій пов'язаний з реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року позов задоволено частково.

Стянуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 657 021,23 грн. апелянтом не оскаржується, а тому, у відповідності до положень ч.1 ст.303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що 25.12.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в розмірі 56 100,00 доларів США, з яких 55 000,00 доларів США для використання на кредит під заставу нерухомості, а 1 100,00 доларів США для використання на сплату додаткового проценту згідно п. 1.4 Договору, строком користування до 25.12.2014 року, з процентною ставкою 14 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №, в той же день між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_5 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру що розташована за адресою АДРЕСА_3, яка належить йому на праві приватної власності.

Згідно заяви на видачу готівки №0N7B6668 від 25.12.2007 року позивач виконав взяті на себе зобов'язання щодо видачі позичальнику грошових коштів в розмірі 55 000,00 доларів США.

Натомість, ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Станом на 23.01.2014 року заборгованість позичальника за кредитним договором становила 133 895,65 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 070 227,93 грн., та складалась із заборгованості за кредитом у розмірі 34 425,05 доларів США, що за курсом НБУ становить 275 159,42 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 13 787,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 110 201,81 грн., пені за прострочення кредиту та відсотків в розмірі 85 683,31 доларів США, що за курсом НБУ становить 684 866,70 грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачами вищевказаних вимог та умов кредитного договору позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням суд першої інстанції позовні вимоги задоволено частково. Розмір пені що підлягає стягненню на підставі ст. 551 ЦК України зменшено до 34 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 271 660,00 грн., та стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 657 021,23 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції прийшов до висновків що подальше виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором буде здійснено шляхом звернення стягнення на той же предмет іпотеки, що в свою чергу може призвести до подвійного виду стягнення за одним і тим же кредитним договором.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зообов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір є похідною угодою, яка укладається для забезпечення виконання іншої угоди, зокрема кредитного договору, і не може існувати самостійно.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.33, ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Крім того, частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення,

Пунктом 5.3 укладеного іпотечного договору сторонами також погоджено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором , забезпеченого цією іпотекою, а якщо вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обов'язків за цим договором.

Згідно п. 5.5.1 договору у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим або кредитним договором встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.01.2014 року у зв'язку з виникненням заборгованості за кредитним договором, відповідачам була направлена вимога про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, відповідно до якої банк вимагав на протязі не більше 60 календарних днів з дати отримання цієї вимоги здійснити дострокове погашення заборгованості та попередив, що у разі її непогашення, банк матиме право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Лист з вимогою не був одержаний відповідачами та був повернутий до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 27, 37).

Згідно п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Пунктом 42 Постанови передбачено, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Так, у силу ч.1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

На підставі вищевикладеного, враховуючи що кредитний договір № від 25.12.2007 року був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, а ОСОБА_5 є майновим поручителем за іпотечним договором, укладеним між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 25.12.2007 року, то в даному випадку позичальник є відмінною від особи іпотекодавця, що дає можливість суду одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором.

А тому висновок суду першої інстанції про те, що одночасне задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки може призвести до подвійного виду стягнення за одним і тим же кредитним договором, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Звертаючись до суду позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № від 25.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_5, а саме квартири АДРЕСА_2 шляхом застосування процедури продажу встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та надати право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції, на продаж будь-якій особі покупцеві за ціною встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надати право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції, на проведення усіх дій пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку", якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 38 Закону України " Про іпотеку" дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Пуктом 5.5.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі -продажу між іпотекодавцем та покупцем, який укладається за письмовою згодою з іпотекодержателем в порядку визначеному статею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», іпотекодержатель має організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором або іпотекодержатель та іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя.

Натомість вказаний Закон містить спеціальні норми щодо умов укладання договору, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено. Отже вказаний закон регулює відносини що є відмінними від тих, які є предметом розгляду у даній справі.

Отже, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як надання іпотекодержателю право на продаж будь-якій особі покупцеві за ціною встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а також надання права на проведення усіх дій пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації умовами іпотечного договору не передбачений.

Згідно положення статті 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до п 5.5.2. іпотечного договору реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що резолютивна частини рішення суду, в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

На підставі викладеного, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № від 25.12.2007 року в загальному розмірі 82 212,34 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 657 021,23 грн., підлягає стягненню предмет іпотеки майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5, на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.04.1993 року, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна під час проведення виконавчих дій.

Крім того суд враховує, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Натомість згідно інформації з Державного реєстру права власності на нерухоме майно, сформованою Реєстраційною службою ГУЮ в м. Києві на підставі заяви Апеляційного суду м. Києва, у власності ОСОБА_5 перебуває нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_4

Враховуючи наявність у майнового поручителя ОСОБА_5 у власності іншого нерухомого житлового майна, вказаний Закон застосуванню до даних правовідносин не підлягає.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Проклової Тетяни Володимирівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за кредитним договором № від 25 грудня 2007 року, в розмірі 82 212,34 доларів США, що за курсом НБУ складає 657 021,23 грн., та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 34 425,05 доларів США, що за курсом НБУ становить 275 159,42 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 13 787,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 110 201,81 грн. та пені за прострочення кредиту та відсотків в розмірі 34 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 271 660,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 квітня 1993 року Дніпровською районною державною адміністрацією, згідно з розпорядженням від 15 квітня 1993 року №650, зареєстровано 25 квітня 1993 року в м. Києві Київським міськбюро техінвентаризації в реєстровій книзі за реєстровим номером 2194, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки нерухомого майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: