АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів: Перепелюк Л.М., Одинака О.О.

секретар: Кусяк М.Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна з незаконного володіння та скасування права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна з незаконного володіння та скасування права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 квітня 2014 року було зареєстровано 33/100 часток на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Вважає, що вказаний факт реєстрації за відповідачкою ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно порушує її права та законні інтереси, оскільки 01 грудня 2001 року вона передала відповідачу ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 8 000 грн. 00 коп. для здійснення купівлі для неї 66/100 житлового будинку по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 91,5 кв. м; з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд: сарай літ. «Б», «В», «Г»; навіс літ. «Е»; гараж літ. «Ж»; погріб «ПГ»; вбиральня літ. «К». які знаходяться по АДРЕСА_1. Вказана грошова сума, надана нею для здійснення купівлі-продажу зазначеного майна є її приватною власністю, складалася із її особистих заощаджень, про що відповідачам було добре відомо.

№ 22ц-231/15 головуючий по 1 інстанції Унгурян С.В.

Категорія: 5 доповідач Кулянда М.І.

Вказує, що внаслідок життєвих обставин, вона не мала змоги оформити зазначене майно на своє ім'я, тому попросила відповідача ОСОБА_2, який є її рідним братом, здійснити оформлення будинку 08 лютого 2001 року на себе із подальшим переоформленням на її ім'я. Вона не заперечувала проти того, щоб відповідач ОСОБА_2 був прописаний в зазначеному житлі та проживав там як тимчасовий мешканець, оскільки на даний момент вона проживає і працює в м. Новодністровськ.

08 вересня 2010 року Сокирянським районним судом Чернівецької області було прийняте рішення про припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

У травні 2013 року ОСОБА_4 подала позовну заяву про визнання за нею право власності на половину житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області 17 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за нею право власності на 33/100 часток житлового будинку літ. «А», житловою площею 91,5 кв. м; з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд: сарай літ. «Б», «В», «Г»; навіс літ. «Е»; гараж літ. «Ж»; погріб «ПГ»; вбиральня літ. «К». які знаходяться по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 лютого 2014 року вказане рішення залишено без змін.

Вважає, що її право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 є законним, обґрунтованим та підлягає до визнання у судовому порядку.

У зв'язку з наведеним, просила суд:

- визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 33/100 житлового будинку АДРЕСА_1 і скасувати її право власності на зазначене майно.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна з незаконного володіння та скасування права власності на нерухоме майно, відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Вимогами ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 грудня 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який було зареєстровано Сокирянським районним відділом РАГСу Чернівецької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 132.

21 вересня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

05 грудня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу частини житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №1800.

За умовами вказаного договору, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив 66/100 частин житлового будинку літ. «А», житловою площею 91,5 кв. м; з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд: сарай літ. «Б», «В», «Г»; навіс літ. «Е»; гараж літ. «Ж»; погріб «ПГ»; вбиральня літ. «К». які знаходяться по АДРЕСА_1.

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області 17 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за нею право власності на 33/100 часток житлового будинку літ. «А», житловою площею 91,5 кв. м; з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд: сарай літ. «Б», «В», «Г»; навіс літ. «Е»; гараж літ. «Ж»; погріб «ПГ»; вбиральня літ. «К». які знаходяться по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 лютого 2014 року вказане рішення залишено без змін.

15 квітня 2014 року позивачка зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на 33/100 частки вказаного житлового будинку.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, зазначеним судовим рішенням встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний подружжям за спільні кошти і належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому зазначені обставини, у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин.

Доводи апелянта про те, що при розгляді справи було порушено вимоги ч.1 ст. 20 ЦПК України не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

До початку судового розгляду справи по суті представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 заявила відвід судді Сокирянського районного суду Чернівецької області Унгуряну С.В. з тих підстав, що ним у 2013 році розглядалася цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1, яке є предметом спору у даній цивільній справі, а також з тих підстав, що відповідачка ОСОБА_4, будучи працівником прокуратури може впливати на суддю.

Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 липня 2014 року відмовлено представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в задоволенні заяви про відвід судді.

Постановляючи ухвалу суд прийшов до правильного висновку про те, що розгляд вищезазначеної справи суддею у 2013 році не свідчить про наявність підстав для відводу судді, передбачених ч.1 ст.20 ЦПК Україні, а також відсутні підстави відводу судді, передбачені ст.21 ЦПК України.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення прийнято за відсутності позивача та її представника, оскільки їх не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, яка призначена на 25 грудня 2014 року не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2014 року справа розглядалася за відсутності сторін та їх представників, які в судове засідання повторно не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду справи, про що свідчать їхні підписи в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 177-187).

Представник позивачки ОСОБА_1 15 грудня 2014 року надіслала до суду нотаріально посвідчені письмові пояснення позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2, з яких вбачається, що останні підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. При цьому, позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, причини своєї неявки в судове засідання на 25 грудня 2014 року як позивачка ОСОБА_3 так і відповідач ОСОБА_2 суду не повідомили і заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Отже, підстав для відкладення справи у суду не було.

Твердження апелянта про не вирішення судом першої інстанції питання про визнання відповідачем позову не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права ОСОБА_4 , як співвласника спірного нерухомого майна.

Інші доводи не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає встановленим обставинам справи, вимогам матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді