УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання неповнолітніх дітей без згоди батька за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року.

Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

29 липня 2014 року вона зареєструвала шлюб із громадянином Королівства Норвегія, із яким у її дітей склалися дружні стосунки.

Щоб проживати з чоловіком, вона вирішила переїхати на постійне місце проживання до Норвегії разом із дітьми.

Вона звернулася до відповідача із проханням про надання згоди на виїзд дітей на постійне місце проживання за кордон, проте останній їй відмовив.

При цьому, відповідач участі у фізичному та духовному вихованні дітей практично не бере.

Зазначала, що переїзд на постійне проживання до Норвегії буде корисним для дітей та відповідає їхнім інтересам.

Враховуючи наведене, просила надати дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання неповнолітніх дітей без згоди відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, місцевий суд, із висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, застосувавши положення ст.ст. 141, 150 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», на підставі поданих доказів, які оцінені відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив із принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, та того, що позивач не визначила часовий проміжок перебування дітей в іноземній державі.

Колегія суддів погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій, який, крім іншого, ґрунтується на принципах, закріплених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції, її суть полягає у тому, що один із батьків не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного місця проживання.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що ними при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, рішення судів попередніх інстанцій є правильними та законними, ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик