Справа №463/5712/14-ц
Провадження №2/463/298/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Онищака М.П.

прокурора Павлиско Н.Р.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи Науменка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 з вимогою про позбавлення останнього батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.н.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.н. Син народився за час перебування сторін у шлюбі, який розірвано 03.06.2004р. З моменту розлучення і по даний час відповідач життям сина не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та не приймає участі у її вихованні, не навідує місце навчання сина. Крім того, безпідставно створив перешкоди у виїзді дитини за кордон, відкликавши свою заяву про згоду на вивезення дитини за кордон, чим фактично позбавив сина можливості пізнавального та культурного проведення частини канікул за кордоном. Всупереч Закону України «Про охорону дитинства», він не дбає про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не створює належних умов для розвитку її природних здібностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до історичних та культурних цінностей. Аліменти ним сплачуються невчасно та не в повному обсязі, і станом на травень 2014р. розмір заборгованості становить 46 787,26 грн. Будь-яка інша матеріальна допомога з боку відповідача відсутня. Станом на даний час, дитина досягнула 16 років, і вона не має до біологічного батька ніяких почуттів, оскільки всі ці роки відповідач залишався байдужим до нього. Батька дитині замінив ОСОБА_7, з яким вона проживає однією сім'ю, і саме з ним у сина склались доброзичливі стосунки. Саме її теперішнього чоловіка син вважає своїм батьком, внаслідок чого самостійно прийняв рішення змінити своє прізвище на «ОСОБА_7». Орган опіки та піклування, зі своє сторони, вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав, позаяк відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а вона в свою чергу не створювала будь-яких перешкод у спілкуванні дитини з біологічним батьком. Такі обставини свідчать про вольове небажання відповідача виконувати батьківські обов'язки, і діючи в інтересах дитини, вважає, що його слід позбавити батьківських прав, з приводу чого пред'явила згаданий позов.

В судовому засіданні позивач та її повноважні представники згідно належної довіреності від 12.01.2015р. - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали. Крім вищенаведеного, додатково пояснили, що в межах розгляду даної справи вважають встановленим факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо дитини, оскільки останній не забезпечував їй необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що не є складовою процесу виховання. Якщо ж взяти до уваги пояснення свідків сторони відповідача, вважають, що такими доказами не може підтверджуватись факт виконання обов'язку по вихованню дитини, оскільки свідки та й сам відповідач в своїх поясненнях говорили лише про разові прояви уваги, і при цьому не могли згадати конкретних обставин справи. Таке відношення не є виконанням обов'язку по забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду та ін. Сам відповідач визнав, що не забезпечував дитину продуктами першої необхідності, не проявляв до неї належної батьківської уваги. При тому, що дитина не була проти нього настроєна, і жодних перешкод у виконанні ним такого обов'язку з боку інших осіб йому не чинилось. Крім того, визнано й факт невиконання матеріальних зобов'язань по утриманню дитини, а подаровані велосипед у 2005р. та телефон у 2007р. не можуть спростовувати такі обставини. Ці факти підтвердив в судовому засіданні сам неповнолітній ОСОБА_6, який надав пояснення без будь-якого зовнішнього тиску, і враховуючи його думку, вважають, що рішення суду про позбавлення батьківських прав відповідача в першу чергу буде відповідати інтересам неповнолітнього. Тому просять задовольнити позов в повному обсязі.

Представник прокуратури Личаківського району м. Львова в судовому засіданні висловилася в підтримання позовних вимог. Вважає, що обставини справи про ухилення відповідача від виконання батьківського обов'язку знайшли своє підтвердження, і також, діючи виключно в інтересах дитини, позов просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. Ствердив, що відчуває батьківську любов до сина, і категорично проти позбавлення його батьківських прав. Саме ж пред'явлення позову, на його думку, обумовлене негативним відношенням позивача до нього. По мірі можливості, після припинення шлюбних відносин, він намагався якнайбільше приділяти сину увагу, та не ухилявся від обов'язку щодо його виховання. Спілкувався з ним, проводив час, відвідував культурні заклади, вітав з днем народження, і сама ж позивач приводила сина на побачення з ним. Після припинення шлюбних відносин, разом з новою дружиною, неодноразово відпочивав з дитиною за містом. Відвідував сина на спортивних заняттях, коли той займався тенісом, забирав його. Свідомий про успішність сина в школі та обізнаний про те, що йому важче даються для засвоєння точні науки, з приводу чого пропонував свою допомогу для покращення успішності в цих дисциплінах. Крім того, знайомий з вчителем молодших класів, яка проводила навчання у 2-3 класах. У 2005 році на день народження подарував велосипед, а у 2007 році - мобільний телефон. Для спілкування син самостійно надав йому свій номер мобільного телефону. Категорично ствердив, що до кінця 2008р. спілкувався та бачився з сином, і на той час у них були дружні та доброзичливі стосунки. В подальшому з боку позивача почали чинитись перешкоди в спілкуванні з сином. остання забороняла ОСОБА_6 спілкуватись з ним. Тоді ще малолітній син боявся бачитись з батьком, оскільки з боку матері за такі його дії слідувало покарання. Підписавши мирову угоду у цивільній справі про поділ майна подружжя, він передав позивачу грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, за які вона зобов'язалась забезпечити сина житлом, і при цьому за усною домовленістю відмовлялась від вимоги про стягнення аліментів. Тому, починаючи з 2008р. офіційно аліменти він не сплачував, проте не ухилявся від обов'язку утримувати сина і в добровільному порядку по можливості передавав грошові кошти для задоволення дрібних побутових потреб сина. Позивач в свою чергу до квітня 2014р. не пред'являла жодної вимоги по сплаті аліментів, що на його думку є підтвердженням факту існування усної домовленості між сторонами щодо виконання обов'язку по утриманню дитини. В подальшому таку матеріальну допомогу надавав через своїх батьків, оскільки позивач заборонила сину приймати грошові кошти від нього, і за наставництвом матері дитина повідомила його батьків - своїх діда та бабу, що йому заборонено в них перебувати в присутності батька і в протилежному випадку від матері він понесе покарання. Спілкуючись з ОСОБА_6 по телефону, коли до нього хтось підходив той одразу міняв тон голосу і тему розмови щоб оточуючі не довідались з ким він розмовляє. З 2009р. фактично через наявні перешкоди з боку матері, з сином він бачився вкрай рідко, проте продовжував спілкуватись в телефонному режимі. Зі слів сина, а також від інших осіб обізнаний про його успішність в школі на даний час. Крім того, знає, що у ОСОБА_6 була зламана рука близько 2 років назад. Також свідомий, що ОСОБА_6 на даний час цікавиться та займається футболом, має своїх кумирів. Перед тим, 6 років займався тенісом і його хресна мама - сестра відповідача, пропонувала в подарунок тенісну ракетку, проте позивач категорично заборонила сину приймати такий подарунок. Після того як позивач почала чинити моральний тиск на сина звернувся в опікунську раду, де було встановлено графік побачень з сином, однак ОСОБА_6, внаслідок морального тиску на нього, завжди говорив про відсутність часу на такі побачення. В гімназію де навчається ОСОБА_6 він не навідувався, оскільки побоювався виникнення розмов, які мали місце в попередній школі, що могло вкрай негативно вплинути на психологічний стан сина. Визнав, що не був на причасті дитини, оскільки також побоювався скандалу з боку позивача та не бажав зіпсувати йому свята. Відтак, хоча він і не бачиться з сином, проте цікавиться його життям та намагається належним чином виконати як свій обов'язок по утриманню дитини, так і обов'язок по його вихованню. Доводи сторони позивача про протилежне мають місце виключно у зв'язку з наявністю перешкод для виконання таких обов'язків, і за таких обставин справи вважає неможливим застосування до нього, як до батька, найбільш суворого, крайнього засобу сімейно-правової відповідальності у виді позбавлення батьківських прав, внаслідок чого у задоволенні позову просить відмовити. З приводу відкликання свого дозволу на виїзд сина за кордон пояснив, що така згода ним давалась кожного разу після звернення позивача, і у 2013р., такий дозвіл був даний на три роки, тобто до досягнення сином повноліття. Оскільки позивач в подальшому звернулась до нього з пропозицією відмовитися від батьківства, то вважаючи її неприйнятною і такою, що суперечить загальноприйнятим моральним засадам суспільства, беручи до уваги ту обставину, що ОСОБА_6 після такої пропозиції почав уникати спілкування з ним, такий дозвіл він відкликав. Окрім того, був також здивований наявністю заборгованості по аліментах, незважаючи на домовленість сторін при поділі майна, однак на його спроби з'ясувати це питання позивач уникала розмов. З врахуванням наведеного просив в позові відмовити.

Представник третьої особи у справі - Орану опіки та піклування Франківської районної адміністрації ЛМР згідно належної довіреності від 05.08.2014р. - Науменко О.В. позовні вимоги підтримав. На основі пояснень неповнолітнього ОСОБА_6, а також з врахуванням встановлених обставин справи, вважає обґрунтованим висновок районної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, і в сукупності з іншими доказами, які зібрані в процесі розгляду даної справи, вважає позов підставним та просить такий задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, пояснення неповнолітнього ОСОБА_6, оцінивши в сукупності зібрані докази, давши належну оцінку висновку Органу опіки та піклування ФРА ЛМР та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, діючи насамперед в найвищих інтересах дитини, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.н., в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 28.08.2014р. (а.с.6), останній змінив прізвище на «ОСОБА_6».

У відповідності до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстави, передбаченої п. 2, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Суд вважає, що така правова підстава для задоволення позову не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Оскільки питання про позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, про що йдеться в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Враховуючи в сукупності зібрані у справі докази, суд не може назвати виправданим застосування до відповідача крайнього засобу сімейно-правової відповідальності.

Є вірним покликання сторони позивача на практику Європейського суду з прав людини, який в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків, однак поза їх увагою залишився той факт, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, на чому наголосив Європейський суд з прав людини в п. 49 рішення від 18.12.2008р. у справі «Савіни проти України».

В іншій справі, «Хант проти України», Європейський суд з прав людини констатував, що в даній категорії справ обов'язкову оцінку слід надати особистості відповідача та його поведінці по відношенню до сина.

Даючи оцінку обставинам справи, а також доказам, які здобуті в судовому засіданні, суд не знаходить достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв'язків між батьком та сином і будуть відповідати інтересам останнього, а особистість відповідача, та його ставлення до сина не створює висновку про його цілковите самоусунення від виконання батьківських обов'язків.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Так, сторона позивача хоч і вказує в мотивах позову про цілковите самоусунення відповідача від виконання обов'язків по вихованню дитини з часу припинення шлюбних відносин, проте в судовому засіданні не змогла категорично заперечити, що відповідач проявляв інтерес до сина і після цього не заперечила того факту, що хоть інколи батько дарував сину подарунки.

Крім того, сторона позивача підтвердила, що відповідач звертався до органу опіки та піклування з заявою про встановлення днів побачення з дитиною.

Очевидно, що в такому випадку відсутнє цілковите самоусунення від виконання батьківських обов'язків, а звернення позивача до органу опіки та піклування для встановлення днів побачення з сином, з одного боку, є підтвердженням прояву інтересу відносно дитини, а з іншого боку, є підтвердженням, що у спілкуванні з ОСОБА_6 відповідачу все ж таки чинились перешкоди, оскільки в протилежному випадку, не мало б місце саме звернення до органу опіки про встановлення днів побачень з дитиною.

У справі «Ельсхольц проти Німеччини», в п. 43, Європейський суд з прав людини зазначив, що взаємне спілкування дитини зі своїм батьком є фундаментальна складова сімейного життя навіть у разі розриву відносин між батьками. Якщо право батька на доступ до власної дитини обмежується, то існує серйозна небезпека ослаблення сімейних відносин між батьком та малолітньою дитиною - п. 49.

На переконання суду саме обмеження відповідача у праві на доступ до власної дитини ослабило відносини між ним та сином, що з об'єктивних причин, не може вважатись винною поведінкою батька по відношенню до обов'язку утримувати сина, що виключає можливість назвати позовну вимогу обґрунтованою.

В такому випадку, суд не може врахувати доказом у справі шкільну характеристику неповнолітнього сина (а.с.11), оскільки вважає встановленим, що у спілкуванні з дитиною останньому чинились перешкоди.

Крім того, суд відкидає як доказ та не приймає до уваги наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів.

Поняття утримання, як одна із складових поняття виховання, включає в себе не лише примусове стягнення аліментів, але й добровільне виконання такого обов'язку, і для вирішення питання про позбавлення батьківських прав, обов'язковому з'ясуванню підлягають обставини, за наявності яких платник аліментів не виконував свого обов'язку щодо утримання. Очевидно, що утримання дитини є прямим обов'язком батьків, однак застосування крайнього заходу впливу, у зв'язку з невиконанням такого обов'язку можливо виключно у випадку, коли платник аліментів свідомо та умисно його не виконує. Якщо ж невиконання такого обов'язку обумовлене об'єктивними причинами, прикладом чого може бути тяжке матеріальне становище, сімейне законодавство, для захисту прав дитини, встановлює інший вид сімейно-правової відповідальності батьків, більш м'який по відношенню до платника, і на думку суду, цілком справедливий - це стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення виконання такого обов'язку.

Заборгованість по сплаті аліментів, як зазначено у довідці Личаківського ВДВС ЛМУЮ (а.с.9), станом на травень 2014р. становить 46 787,26 грн. проте існує вона з 2007р., і з цього часу, позивач жодним чином на законодавчому рівні не порушувала питання про притягнення відповідача до згаданого вище виду сімейно-правової відповідальності. Звичайно, така поведінка є її правом, яка жодним чином не звільняє відповідача від виконання обов'язку по сплаті аліментних зобов'язань, однак не реалізація цього права, не може в такому випадку вважатись достатнім обґрунтуванням свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дитини. Застосування крайнього заходу впливу сімейно-правової відповідальності в такому випадку не буде відповідати загальним засадам цивільного судочинства щодо справедливого вирішення спору, оскільки не виключається, що не пред'явлення такого позову могло бути обумовлене іншими, усними домовленостями між батьками дитини щодо їх участі у вихованні. Як ствердив відповідач, у 2007р. він передав позивачу грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США під час вирішення справи про поділ майна подружжя, і суд не виключає, що саме за таких обставин протягом періоду нарахування заборгованості у позивача не виникало вимоги про стягнення заборгованості по аліментах. Суть аліментних зобов'язань полягає виключно у захисті прав дитини на належне утримання, і дії одержувача аліментів, завжди слід розцінювати як реалізацію такого права дитини. Не звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, тобто не реалізація прав дитини, свідчить про відсутність існування в часі порушеного права, і за наявності такої поведінки, її слід розцінювати як відсутність підстав для застосування крайнього заходу відповідальності.

Крім того, суд критично ставиться до мотивів позову про те, що факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків проявився у відкликанні ним заяви про дозвіл на виїзд за кордон (а.с.14). Крім того, що така заява сама-по-собі не є підтвердженням факту ухилення, спростування цих мотивів позову підтверджується долученою позивачем довідкою туристичної фірми (а.с.60), згідно з якою, її син у 2007 та у 2010р. виїздив на відпочинок за межі України, а отже, отримував відповідний дозвіл від батька.

Що стосується пояснень неповнолітнього ОСОБА_6 даних в судовому засіданні та його думки відносно спору до таких суд також ставиться критично.

Так, у відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки.

Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини забезпечено дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Разом з тим, відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам.

В судовому засіданні ОСОБА_6 вказав, що йому відповідач невідомий, і при цьому, він жодного разу не назвав його батьком.

Приділяючи у відповідності до вимог ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, належну увагу позиції неповнолітнього ОСОБА_6, та діючи в його найвищих інтересах, суд не може визнати таку позицію прийнятною, не просто для сторін у справі, а й для самого неповнолітнього, і вважає, що зроблені ним висновки є необдуманими, а основне, ґрунтуються без належного усвідомлення всіх наслідків такої позиції. Мається на увазі не лише правові наслідки, а й морально-етичні, за яких в подальшому, може зазнати непоправної шкоди психіка дитини, яка відмовилась від власного батька.

Незважаючи на те, що неповнолітній ОСОБА_6 двічі підтвердив відсутність зовнішнього тиску на його позицію, суд не може прийняти її до уваги, оскільки по-перше, такі пояснення в тій чи іншій частині були явно суперечливими, зокрема коли останній, споглядаючи фотознімок спільного відпочинку його та батька, вказував, що особа на фотознімку йому не відома, проте не заперечував, що дійсно отримував від нього зрідка подарунки, а по-друге, хоч і ОСОБА_6 це заперечив, не виключається можливість існування будь-якого тиску на його поведінку, оскільки як встановлено судом вище, у спілкуванні з біологічним батьком йому чинились перешкоди, з приводу чого мало місце звернення до органу опіки для встановлення днів побачення. При цьому враховується, що такий тиск не завжди може бути вчинений в імперативній формі, суд не виключає, що він міг бути зроблений і в іншій, зокрема у заохочувальній для неповнолітнього формі з викладенням обставин справи, які повністю або частково не відповідають дійсності, внаслідок чого дитина не може усвідомити реальних наслідків своєї позиції.

Враховуючи обставини справи, суд категорично не погоджується з правильністю висновків дитини, оскільки на думку суду, такі не є достатньо переконливими і ним не обдумані в достатній формі.

Основним завданням держави є захищати і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному, кровноспорідненому середовищі, навіть за складних життєвих обставин, і виключно в найвищих інтересах дитини, відкидаючи думку дитини щодо суті спору, суд не знаходить правильним та справедливим ухвалення рішення про задоволення позову.

З тих же підстав не може враховуватись під час вирішення цивільної справи позитивний висновок органу опіки та піклування ФРА ЛМР про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.10). На основі наведених вище міркувань, суд знаходить такий висновок недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини, внаслідок чого, на підставі ч. 6 ст. 19 СК України, з ним не погоджується та відкидає його як доказ у справі.

Аналогічно, відкидаються судом як докази покази свідка ОСОБА_9, допитаного судом за клопотанням сторони позивача і який повідомив, що є сусідом позивача та проживаючи поряд з нею з 2008р., жодного разу не бачив відповідача та не був обізнаним, що саме він є батьком ОСОБА_6. Такі покази не знаходяться в об'єктивному взаємозв'язку з обставинами справи, і враховуючи, що даний свідок є лише сусідом позивача, тобто не близькою для нею особою, сумнівним видається факт обізнаності такого свідка про обставини відношення її сина з біологічним батьком.

Щодо показів свідка ОСОБА_7 - чоловіка позивача, то так як він повідомив в судовому засіданні, що має намір усиновити ОСОБА_6, очевидно, що в такому випадку він є зацікавленою собою для позбавлення відповідача батьківських прав. Доброзичливих стосунків між цим свідком та дитиною суд не оспорює, однак вони не можуть бути достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав та встановлення факту ухилення біологічного батька від виконання обов'язку по вихованню сина.

Даючи оцінку показам свідків сторони відповідача, зокрема його матері ОСОБА_11 - бабці ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 - другій дружині відповідача, суд не кладе їх в основу судового рішення, проте враховує їх, та надає віри, оскільки дані свідки підтвердили факт чинення перешкод позивачем у спілкуванні відповідача з сином, що крім цього, було встановлено судом незалежно від їх показань.

Таким чином, в ході судового розгляду не встановлено, що відповідач умисно ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, тому суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 19, 150, 164, 166, 171 Сімейного Кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо його дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.