Справа № 161/3833/15-ц
Провадження № 2/161/1841/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого-судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Акайомовій Т.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,п

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про примусове вселення та зобовязання не чинити перешкод в користуванні будинком, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про втрату права на користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідачів про вселення її та її малолітньої доньки ОСОБА_7 в будинок по провулку Донцова, 3 в м. Луцьку та зобовязання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_8 27.07.2010 року власник будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку Олімпіюк ОСОБА_9, свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію ОСОБА_1 в будинку за вказаною адресою. 13.06.2012 року від шлюбу з ОСОБА_8 у сторін народилася дочка ОСОБА_7, після чого відповідач ОСОБА_3 особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку.

Влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час ОСОБА_8 була подана до суду заява про розірвання шлюбу. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. 01.11.2014 року позивач разом з дочкою прийшли з речами в будинок, маючи намір лишитися там для подальшого проживання. Проте відповідач ОСОБА_4 почала її ображати та, із застосуванням сили, виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином.

Не маючи можливості протистояти діям свекрухи, позивач змушена була покинути будинок, повідомивши дільничного інспектора про неправомірні дії ОСОБА_4

Висновком за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 05.11.2014 року встановлено, що остання не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, лише кілька місяців, також з ОСОБА_4 було проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість подальшому антигромадської поведінки в побуті та по відношенню до ОСОБА_1

У звязку з цим змушена була звернутись до суду з даним позовом про примусове вселення в будинок та зобовязання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком.

До початку розгляду справи відповідачем ОСОБА_3 було подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про втрату права на користування житлом.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 вказує про те, що є власником житлового будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку. Згідно свідоцтва про шлюб від 30.04.2010 року між ОСОБА_8, який є його сином та ОСОБА_1 було укладено шлюб. 27.07.2010 року було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 в житловому будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку. 13 червня 2012 року перебуваючи в шлюбі народилась внучка ОСОБА_7. Однак, в останній період сімейні відносини між сином ОСОБА_8 та ОСОБА_1 стали напруженими, що в підсумку призвело до фактичного припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу.

Посилаючись на висновки Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 18.07.2014 року, 01.12.2014 року, покази свідків, ОСОБА_3 вказує про те, що з 03 грудня 2013 року ОСОБА_1 в житловому будинку по провулку Донцова, 3, не проживає.

З огляду на такі обставини та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України вважає, що ОСОБА_1 втратила право на користування належним позивачу будинком у звязку відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, відносно зустрічного позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні.

Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, відносно зустрічного позову заперечив.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, його представник ОСОБА_5, первісний позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 підтримали, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_8 в засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в позові ОСОБА_1 та зустрічному позові ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 405 ЦК України закріплено: члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником

В судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 2010 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_8 (а.с 5).

27.07.2010 року власник будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку Олімпіюк ОСОБА_9, свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію ОСОБА_1 в будинку за вказаною адресою (а.с. 7-8).

13.06.2012 року від шлюбу з ОСОБА_8 у сторін народилася дочка ОСОБА_7, після чого відповідач ОСОБА_3 особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку.

Позивач стверджувала, що влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час ОСОБА_8 була подана до суду заява про розірвання шлюбу. 22 жовтня 2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. Однак дане твердження спростовується встановленими судом обставинами.

Як встановлено з висновку № 3/9024 від 18.07.2014 року Луцького МВ УМВС у Волинській області ОСОБА_1 з грудня 2013 року не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 59).

В ході судового розгляду були допитані свідки: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які показали, що ОСОБА_1 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 03 грудня 2013 року.

З пояснень відповідачів та свідків було встановлено, що позивач 03 грудня 2013 року в добровільному порядку забрала речі з будинку та переїхала проживати до батьків в м. Кузнецовськ.

01 грудня 2014 року за зверненням відповідача ОСОБА_4 Луцьким МВ УМВС у Волинській області була проведена перевірка паспортного режиму, за результатами якої було надано висновок, згідно якого встановлено, що позивач не проживає в будинку з 03.12.2013 року до 01.12.2014 року (а.с. 60).

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів

З огляду на такі обставини та докази на їх підтвердження, не відповідає обставинам справи твердження позивача ОСОБА_1, про те, що остання не проживає в будинку відповідача лише з вересня 2014 року.

З висновку Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 05.11.2014 року судом встановлено, що 01.11.2014 року ОСОБА_1 зайшла в будинок № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку та повідомила, що має намір там проживати, при цьому між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 виникла словесна суперечка. Після чого ОСОБА_1 залишила будинок.

Як встановлено з пояснень позивача та відповідачів, на момент вселення ОСОБА_1 в будинок, відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_3 були відсутні, жодних перешкод не чинили, про свій намір вселитись позивач їх не попереджала.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, позивачем не доведено обставини на якій він посилається в обґрунтування своїх вимог, щодо вчинення їй перешкод в користуванні будинком зі сторони відповідачів, а тому не підлягають до задоволення вимоги позивача ОСОБА_1 та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7 про примусове вселення та зобовязання не чинити перешкод в користуванні будинком.

Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї статті вказано, що до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як передбачено ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно вимог ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З огляду на те, що ОСОБА_1 була членом сімї власника будинку, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням, тому остання не втратила право на користування вказаним будинком.

Як передбачено, ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач ОСОБА_1, яка хоч і не проживає понад один рік в будинку відповідача, але не втратила інтересу до житла, а причини її не проживання є поважними, що підтверджується висновком Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 05.11.2014 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про втрату права на користування житлом, також слід відмовити.

Сплачені судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_1 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 10, 57-60, 63-64, 88, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 29, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про примусове вселення та зобовязання не чинити перешкод в користуванні будинком відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про втрату права на користування житлом відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайоний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду В.П. Пушкарчук