Справа № 626/2936/14-ц
Провадження № 2/626/130/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.03.2015 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Дудченка В.О.

при секретарі Зінченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Краснограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шебелінського відділення технологічного транспорту і специфіки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ Укргазвидобування», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - начальника Шебелінського відділення технологічного транспорту і специфіки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ Укргазвидобування» - Добажанського Олександра Володимировича про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточненої заяви, до Шебелінського відділення технологічного транспорту і специфіки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ Укргазвидобування» (далі по тексту Шебелінське ВТТ і СТ), третя особа - начальник даного підприємства Добажанський О.В. про поновлення його на роботі, в якості водія автотранспортних засобів 2-го класу.

В обґрунтування свого позову він зазначає, що 08.12.2014 року згідно наказу №592-к від 05.12.2014 року його звільнено з роботи за угодою сторін - п.1 ст.36 КЗпП України, однак будь якого бажання звільнятися з роботи він не мав і його заява про звільнення за угодою сторін є не дійсною, пояснюючи це тим, що вона була написана ним 04.12.2014 року під сильним моральним тиском його керівництва ОСОБА_3 та ОСОБА_4, під диктовку останнього в приміщенні Карлівської лікарні Полтавської області. В самій заяві він вказав дату 4 грудня 2014р., а також під натиском керівництва в заяві вказав, що звільнити його з 8 грудня 2014р. Наступного дня 5 грудня 2014 р., він з"явився на роботу, але як зазначено в позові до роботи його безпідставно не допустили. Прийшовши в цей же день додому у нього стався серцевий напад, з кожним днем стан його здоров"я погіршувався, а 7 грудня 2014 р. його госпіталізували, де він і знаходився на стаціонарному лікуванні. 9 грудня 2014 р. старший інспектор з кадрів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в лікарні повідомили його про звільнення.

В зв'язку з тим, що ніякого бажання звільнятися з роботи у нього не було, а заява про звільнення за угодою сторін написана під сильним моральним тиском, то він просить поновити його на роботі, в якості водія автотранспортних засобів 2-го класу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 позов підтримали, пославшись на факти та доводи викладені в ньому.

Представник відповідача за довіреністю Мотуренко Ю.А., позов не визнав та просив залишити його без задоволення, пояснивши що звільнення відбулося без порушень чинного трудового законодавства, пославшись на те що, ніякого примусу чи погроз з боку керівництва при написанні заяви ОСОБА_1 не було, вказана заява написана не 4 грудня 2014р. в приміщенні Карлівської лікарні Полтавської області, як посилається позивач, а 5 грудня 2014р. в кабінеті безпосереднього керівника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про що свідчить відповідна дата її написання, на підставі вказаної заяви в цей же день було винесено відповідний наказ №592-К від 05.12.2014 року про звільнення позивача з роботи з 08.12.2014р. за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. ОСОБА_1 було звільнено саме 08.12.2014р., оскільки ця дата була вказана у власноручно написаній його заяві, а також керівництво теж не заперечувало звільнення саме з цієї дати, тобто сторони дійшли взаємної згоди з приводу дати звільнення. Однак в день звільнення 08.12.2014 року ОСОБА_1 за розрахунком та отриманням трудової книжки не з'явився, після чого було з'ясовано що він знаходиться в лікарні. В зв'язку з чим наступного ж дня 09.12.2014 року його було ознайомлено з відповідним наказом про звільнення. Станом на день розгляду справи ОСОБА_1 за розрахунком та отриманням трудової книжки так і не з'явився.

Третя особа - начальник Шебелінського відділення технологічного транспорту і специфіки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ Укргазвидобування» Добажанський О.В. в судове засідання не з'явився, відповідно до поданої ним заяви він просить судове засідання проводити без його участі, позов не визнає та заперечує проти нього.

Суд заслухавши всіх осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та надані сторонами документи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, вважає що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 п.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно п.8 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

З наданих та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що відповідно до наказу Красноградського відділення ТТіС ФБУ «Укрбургаз» №87-К від 08.10.2007 року ОСОБА_1 було прийнято водієм 2 класу в колону №1 з 08.10.2007р.(а.с.33 ).

05.12.2014 року ОСОБА_1 на ім'я начальника Шебелінського ВТТ і СТ Добажанського О.В. було власноручно написано заяву про його звільнення за угодою сторін з 08.12.2014 року(а.с.36).

В цей же день, тобто 05.12.2014 року підприємством було винесено відповідний наказ №592-К від 05.12.2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_1, водія автотранспортних засобів 2-го класу автомобільної колони №2, 08 грудня 2014р. за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України та бухгалтерії надано вказівку виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Підстава: Заява ОСОБА_1»(а.с.37).

З вказаним наказом №592-К від 05.12.2014 року позивач ОСОБА_1 особисто ознайомився наступного дня після звільнення, засвідчивши про це своїм підписом та зазначивши дату ознайомлення в документі - 09.12.2014 року(а.с.38).

Таким чином, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем було досягнуто істотної згоди про припинення трудового договору саме за п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін, тому звільнення відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, про що не заперечував позивач, поставивши свій підпис у повідомленні про ознайомлення з відповідним наказом про звільнення.

Поряд з цим, твердження позивача про те, що відповідна заява про звільнення його за угодою сторін була написана під тиском з боку керівництва підприємства, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки будь-яких даних про це в матеріалах справи не міститься, не надано таких доказів і самим позивачем та його представником і в судовому засіданні.

Так, для підтвердження вказаного факту за клопотанням позивача було викликано та допитано безпосереднього керівника ОСОБА_1 - начальника колони №2 ОСОБА_4 та начальника КЦТТіСТ ОСОБА_3

Вказані особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4, допитані в якості свідків, в судовому засіданні пояснили що 04.12.2014 року між 19 та 20 годинами з телефонного дзвінка ОСОБА_1 їм стало відомо що на трасі Карлівка-Красноград автомобіль, яким керував останній зазнав поломки та не може рухатись далі, при цьому під час спілкування у ОСОБА_1 була незв'язана мова в зв'язку з чим було запідозрено, що він перебуває в стані алкогольного сп'яніння. Після чого 04.12.2015 року по зверненню начальника колони №2 ОСОБА_4 була створена відповідна комісія в складі начальника КЦТТ і СТ ОСОБА_3, інженера з безпеки руху ОСОБА_8 та медичного працівника ОСОБА_9, яка виїхала на місце поломки вахтового автомобіля ГАЗ 66, у якого сталася поломка двигуна, під керуванням водія ОСОБА_1 Прибувши на місце поломки транспортного засобу по дорозі Красноград - Карлівка, комісія виявила що водій ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп'яніння, після чого комісія доставила водія в прийомне відділення Карлівської ЦРЛ для перевірки його стану. Однак водій ОСОБА_1 відмовився від проходження освідоцтва, при цьому влаштував, в приміщенні ЦРЛ сварку з лікарями та членами комісії. Комісія та медичний працівник ОСОБА_9 засвідчили по зовнішньому стану ОСОБА_1 та по видиху повітря із ротової порожнини, що він знаходиться у стані алкогольного сп'яніння, про що було складено доповідну записку та відповідний акт комісії, що маються в матеріалах справи. Після цього, вони всі разом направилися до м.Красноград, де на шляху прямування ОСОБА_1 забрала його співмешканка ОСОБА_10

Наступного дня 05.12.2014 року ОСОБА_1 зранку з'явився на роботі та в кабінеті свого керівника ОСОБА_4 написав дві заяви: одну про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на один календарний день на 05.12.2014 року, а другу про його звільнення за угодою сторін з 08.12.2014 року. По вказаним заявам було видано відповідні накази по підприємству за №445-В від 05.12.2014 року про надання відпустки ОСОБА_1 та №592-К від 05.12.2014 року про звільнення позивача за угодою сторін. При цьому будь яких заяв 04.12.2014 року в приміщенні Карлівської лікарні, як стверджує ОСОБА_1, ніхто не писав, обидві заяви було написано на самому підприємстві в кабінеті безпосереднього керівника позивача - начальника колони ОСОБА_4 саме 05.12.2014 року, як зазначено в самих заявах в м.Красноград. Також вказані заяви писалися ОСОБА_1 добровільно, без будь якого тиску чи погроз. При цьому заява про звільнення за угодою сторін дійсно писалася під диктову ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_1 самостійно не міг її написати та попрохав про це свого керівника допомогти в її правильному складанні та написанні.

Свідок ОСОБА_9 - медичний працівник, яка виїжджала для медичного обстеження на стан алкогольного сп'яніння ОСОБА_1 дала аналогічні свідчення підтвердивши що дійсно прибувши на місце поломки транспортного засобу по дорозі Красноград - Карлівка у вечорі 04.121.2014 року, комісія виявила що водій ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп'яніння, після чого комісія доставила водія в прийомне відділення Карлівської ЦРЛ для перевірки його стану. Однак водій ОСОБА_1 відмовився від проходження освідоцтва, при цьому влаштував, в приміщенні ЦРЛ сварку з лікарями та членами комісії. Комісія та особисто вона як медичний працівник засвідчили по зовнішньому стану ОСОБА_1 та по видиху повітря із ротової порожнини, що він знаходиться у стані алкогольного сп'яніння, про що було складено доповідну записку та відповідний акт комісії, що маються в матеріалах справи. Після цього, вони всі разом направилися до м.Красноград, де в путі прямування ОСОБА_1 забрала його співмешканка ОСОБА_10

Також згідно показів всіх зазначених свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вони весь час 04.12.2014 року у вечорі перебували разом з ОСОБА_1, в тому числі в приміщенні Карлівської лікарні, при цьому будь яких заяв останній в їх присутності не писав, будь хто на нього ніякого тиску чи погроз не вчиняв.

Поряд з цим, при ознайомленні з відповідним наказом про його звільнення №592-К від 05.12.2014 року та отримання копії повідомлення про це 09.12.2014 року, ОСОБА_1 будь-яких зауважень чи заперечень з приводу його звільнення, вчинення тиску при написанні заяви, не зазначав та не висловлював, що підтверджується його особистим підписом(а.с.38).

В судовому засіданні позивач також підтвердив, що при ознайомленні з вказаним наказом 09.12.2014 року він дійсно ніяких зауважень чи заперечень не висловлював, відповідний підпис на повідомленні належить дійсно йому і він ставив його власноручно та добровільно(а.с.38).

При цьому твердження позивача що заява про звільнення за угодою сторін була написана ним 04.12.2014 року в приміщенні Карлівської лікарні під тиском керівництва, не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході судового розгляду справи і до таких пояснень суд відноситься критично, виходячи з наступного.

Як в позові так і в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 категорично стверджував, що вказану заяву він писав саме 04.12.2014 року і дату написання теж ставив 04.12.2014 року. В судовому засіданні представником відповідача було надано оригінал вказаної заяви ОСОБА_1 для огляду та відповідна копія долучена до справи, після огляду якої останній пояснив, що це та сама заява яку він писав власноручно, однак чому там стоїть дата написання 05.12.2014 року він пояснити не може. Після технічної перерви, яка була оголошена на прохання позивача для більш детального ознайомлення з вказаною заявою, останній почав стверджувати, що в момент її написання він взагалі дату не ставив, а звідки вона там взялася він не знає. В ході подальшого розгляду він знов змінив свою позицію та пояснив, що вказану заяву він фактично писав 04.12.2014 року, однак дату написання поставив 05.12.2014 року. При цьому того факту, що вона написана власноручно ним особисто, в тому числі і дата написання 05.12.2014 року теж поставлена ним власноручно, він не заперечував. При цьому який саме тиск на нього начебто здійснювався та в чому саме це виражалося, він в судовому засіданні так і не зміг пояснити.

Що стосується свідчень свідка ОСОБА_10, стосовно того, що її співмешканець ОСОБА_1 не мав будь-якого наміру звільнятися з роботи, а відповідна заява про звільнення була написана під тиском керівництва, суд відноситься критично, оскільки безпосереднім свідком вказаних подій вона не була, а все це їй відомо тільки зі слів самого позивача. Крім того, позивач ОСОБА_1 є її чоловіком-співмешканцем, в зв'язку з чим вона є заінтересованою особою.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З урахуванням вказаного положення закону, жодних доказів про те, що розірвання трудових відносин з відповідачем відбулося без взаємної згоди, що він не мав наміру звільнятися, а написав заяву під тиском керівництва, позивачем та його представником не надано, не міститься таких і в матеріалах справи.

Також не відповідають дійсності і твердження позивача, що 05.12.2014 року його безпідставно не було допущено до роботи.

Так в самому позові та в судовому засіданні позивач пояснив, що коли наступного дня після поломки його автомобіля він прийшов на роботу зранку 05.12.2014 року, то його керівник не допустив його до роботи, сказавши - їди до дому потім розберемося. З яких причин його не допустили, йому не відомо. При цьому, після пояснень представника відповідача Мотуренка Ю.А., що ОСОБА_1 не приступив до виконання своїх трудових обов'язків 05.12.2014 року в зв'язку з тим що ним особисто було написано заяву про надання йому на цей день відпустки за власний рахунок, ОСОБА_1 пояснив, що це не відповідає дійсності, оскільки будь яких заяв про це він не писав. Однак після дослідження в судовому засіданні оригіналу вказаної заяви від 05.12.2014 року, він пояснив що дійсно таку заяву він писав і вона написана особисто ним, однак коли це було він сказати не може, т.я. не пам'ятає цього. Через деякий час він почав стверджувати, що таку заяву писав особисто, однак дати її написання ніякої не ставив, звідки там взялася дата 05.12.2014 року він пояснити не може. При цьому після огляду оригіналу заяви, того факту, що вона написана ним власноручно, ОСОБА_1 не заперечував(а.с.39).

При цьому свідок ОСОБА_4 пояснив, що вказана заява була написана особисто ОСОБА_1 зранку 05.12.2014 року у його кабінеті, після надання ним згоди на вказану відпустку, він відніс цю заяву до керівника, а потім до відділу кадрів, який виніс відповідний наказ.

Про те що вказана заява була написана саме 05.12.2014 року особисто ОСОБА_1 окрім показів свідків, також свідчить і ряд інших об'єктивних доказів, наданих сторонами.

Так після написання вказаної заяви та погодження її з керівництвом, вона одразу ж була передана до відділу кадрів, де винесено відповідний наказ №445-В від 05.12.2014 року про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на один календарний день 05 грудня 2014 року та у табелі обліку робочого часу за 05.12.2014 року було зроблено позначку «А»- адміністративна відпустка без збереження заробітної плати(а.с.39-42).

Вищезазначені факти спростовують пояснення ОСОБА_1 про безпідставне недопущення його до роботи 05.12.2014 року.

Що стосується знаходження позивача на час звільнення 08.12.2014 року на лікарняному, то вказаний факт ніяким чином не може свідчити про незаконність його звільнення, оскільки обмеження передбачені ч.3 ст.40 КЗпП України на звільнення працівників не поширюється на випадки звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, так як звільнення позивача мало місце за взаємною згодою сторін, а вказане положення поширюється тільки при звільненні робітника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

В судовому засіданні були дослідженні всі докази надані сторонами та задоволені всі заявлені клопотання.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення витрат на юридичну допомогу, в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 30, 60, 62, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.36, 43, 47 КЗпП України, п.п.8 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.43 Конституції України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Шебелінського відділення технологічного транспорту і специфіки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ Укргазвидобування», за участю третьої особи - начальника Шебелінського відділення технологічного транспорту і специфіки філії БУ «Укрбургаз» ПАТ Укргазвидобування» - Добажанського Олександра Володимировича про поновлення на роботі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення в апеляційний суд Харківської області через Красноградський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дудченко В.О.