АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №641/9225/14-ц Головуючий 1 інст. - Ященко С.О.
Провадження № 22ц/790/1337/15 Доповідач - Макаров Г.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Котелевець А.В., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,-

встановила:

05 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому з урахуванням уточнень просить зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 1/4 частини до 1/6 частини.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.07.2008 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_1 на утримання їх сина ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, починаючи з 20.05.2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

З моменту ухвалення зазначеного рішення майнове становище позивача змінилось, а саме: рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2013 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину у розмірі 500 грн.; позивач повторно одружився, рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.12.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_4 аліменти на її утримання у розмірі 800 грн.; ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача народилась дочка ОСОБА_5, яку він також має утримувати.

З огляду на зазначене, оскільки загальний розмір стягуваних з позивача аліментів перевищує 50% його заробітної плати, він просить зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 до 1/6 частини від усіх видів заробітку.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідачем подано заперечення проти позову, в яких ОСОБА_1 просить в задоволенні позову відмовити.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що їх спільний з позивачем син ОСОБА_3 є інвалідом дитинства, потребує постійного лікування та догляду. Відповідач не має змоги влаштуватись на роботу, оскільки здійснює постійний догляд за дитиною. Також зазначає, що загальний розмір аліментів на дитину не може перевищувати 70%, а не 50%, як зазначає позивач.

У судовому засіданні відповідач та її представник ОСОБА_6 вимоги заперечень підтримали у повному обсязі, просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач додатково зазначила, що єдиним джерелом їх з сином доходу є виплати, які здійснює позивач у сумі 1608 грн., та державна допомога на дитину - інваліда у розмірі 1307, 30грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Зменшено розмір аліментів, визначених рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.07.2008 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з розміру 1/4 частини всіх видів заробітку до 1/5 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В решті позову відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить суд, скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не застосував норму права яка підлягала застосуванню, та зазначеним рішенням суд погіршив матеріальний стан дитини, яка є інвалідом дитинства, потребує постійного догляду та лікування.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач крім аліментів на утримання сина ОСОБА_3, сплачує аліменти відповідно до рішення суду на утримання дружини - ОСОБА_4 та має дочку від іншого шлюбу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 яка також потребує надання матеріальної допомоги, тобто у позивача змінився сімейний стан та значно погіршився майновий стан.

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 3, 4 ст. 60, ч. 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів на дитину, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених законом.

У п. 23 вищезазначеної Постанови Пленуму від 15.05.2006 року роз'яснено, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 липня 2008 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку позивача, починаючи з 20.05.2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є інвалідом дитинства, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 500грн. щомісячно до 13.06.2015 року.

14.09.2012 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_4

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_4 аліменти на утримання вагітної дружини у розмірі 800грн. щомісячно, починаючи з 19.09.2013 року і до досягнення дитиною трирічного віку.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача народилась друга дитина - дочка ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є військовослужбовцем ВЧ А 2012 (А1424) та згідно довідки про доходи за період травень - жовтень 2014 року отримує заробітну плату у середньому розмірі 4740,12 грн.

Розглядом справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_4 на користь якої він відповідно до рішення суду повинен сплачувати аліменти перебувають у зареєстровано шлюбі по теперішній час та мешкають разом, про що не заперечував позивач та зазначав, що сім'я знаходиться на його утриманні. Окрім того, позивачем не надано доказів щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів на користь його дружини ОСОБА_4, - пред'явлення виконавчого листа для виконання до відділу державної виконавчої служби або за місцем роботи, або доказів того, що він самостійно у добровільному порядку виконує рішення суду. Також, що такі відрахування дійсно існують, не зазначено і у довідці датованої 28.05.2014 року, тобто доказів того, що позивач дійсно виконує зобов'язання щодо виплати аліментів відповідно до рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.12.2013 року та його дружина ОСОБА_4 на даний час не працює, матеріали справи не містять. Суд не узяв до уваги, що стягнення аліментів за рішеннями Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2013 року та Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2013 року, ухвалювалися, з урахуванням обставин , передбачених ст. 182 Сімейного кодексу України.

Проте, на вказані обставини не звернув уваги суд першої інстанції, не оцінив надані позивачем та відповідачем докази у їх сукупності і прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів, які повинен сплачувати позивач на свого малолітнього та хворого сина.

Колегія суддів вважає, що отримання відповідачем додаткових витрат на дитину-інваліда, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки це не передбачено нормами матеріального права. Крім того, розглядом справи встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 дійсно по теперішній час страждає на хворобу ДЦП та має ряд захворювань, викликаних наслідками пережитого ДЦП, у зв'язку з чим відповідач ОСОБА_1 відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 44 від 13 червня 2013 року та медичного висновку про стан здоров'я дитини, перебуває у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати до червня 2015 року, що встановлено заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2013 року, яке набрало законної сили.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин ухвалене у справі рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. З урахуванням зазначеного з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у сумі 121 гривень 80 копійок.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 121 гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді:-