У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Приватного підприємства «Віталфарма» до ОСОБА_6 про стягнення сум за невиконання грошових зобов'язань, за касаційною скаргою Приватного підприємства «Віталфарма» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Приватне підприємство «Віталфарма» (далі - ПП «Віталфарма») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що

24 червня 2008 року між ним та ОСОБА_6 укладений попередній договір, згідно з умовами якого сторони домовилися у строк до 01 серпня 2008 року укласти договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу і позивач вніс на рахунок відповідача попередню оплату в розмірі 969 940 грн. Умовами зазначеного договору передбачалося, що покупець має право відмовитися від укладання основного договору, а продавець має повернути йому сплачену суму в розмірі 969 940 грн.

Так як вказане грошове зобов'язання відповідачем виконано не було, позивач за період з 26 липня 2008 року до 23 лютого 2012 року просив стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 104 273 грн 76 коп. та 355 871 грн залишку боргу з урахуванням індексу інфляції.

У вересні 2014 року ПП «Віталфарма» звернулося із заявою про зміну позовних вимог та просило стягнути з відповідача грошові кошти за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 1 939 880 грн, обов'язок сплатити які був встановлений рішенням апеляційного суду м. Києва

від 13 березня 2014 року.

Ухвалою суду відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 16 грудня 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПП «Віталфарма», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24 червня 2008 року між ОСОБА_6 (продавець) та ПП «Віталфарма» (покупець) укладений нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до преамбули якого сторони у майбутньому зобов'язалися у строк до 01 серпня 2008 року включно укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна.

04 липня 2008 року між ОСОБА_6 та ПП «Віталфарма» укладений договір про внесення змін до попереднього договору від 24 червня 2008 року, згідно з п. 1 якого сторони зобов'язалися у майбутньому у строк двадцять днів з моменту набуття продавцем у власність цілісного майнового комплексу (об'єкта купівлі-продажу) та отримання покупцем від продавця письмового повідомлення про це і копій правовстановлюючих документів на цілісний майновий комплекс, укласти договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1, що знаходиться на земельній ділянці площею 2,95 га. Покупець зобов'язався набути у власність цілісний майновий комплекс у термін до 25 липня 2008 року (а. с. 9).

Відповідно до п. 2.3 договору від 04 липня 2008 року ціна об'єкта купівлі-продажу - цілісного майнового комплексу - складає 42 647 049 грн 38 коп., що еквівалентно 8 793 750 доларам США (а. с. 10).

Згідно з п. 5 договору від 04 липня 2008 року сторони домовилися, що покупець у строк до 07 липня 2008 року перераховує продавцю 969 940 грн, що еквівалентно 200 тис. доларів США. Вказану грошову суму продавець зобов'язаний повернути покупцю у день укладення (підписання та нотаріального посвідчення) основного договору та проведення у ньому розрахунків. У разі порушення продавцем указаного обов'язку продавець зобов'язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 970 тис. грн. Сплата штрафу не звільняє від виконання обов'язку повернути покупцю 969 940 грн (а. с. 11−12).

На виконання п. 5 договору 04 липня 2008 року позивач перерахував відповідачу 969 940 грн, що не заперечується сторонами.

У п. 13 договору від 04 липня 2008 року передбачалося, що у випадку невиконання договору чи ненабуття продавцем у власність цілісного майнового комплексу у зазначений у договорі строк, відмови продавця від підписання та нотаріального посвідчення основного договору, продавець зобов'язується у строк до 20 серпня 2008 року повернути покупцю грошову суму в розмірі 1 939 880 грн, що еквівалентно 400 тис. доларів США, а у разі необґрунтованої відмови покупця від підписання та нотаріального посвідчення основного договору, сплачена ним відповідно до п. 5 цього договору грошова сума залишається у власності продавця. Покупець має право відмовитись від укладання основного договору, а продавець зобов'язаний повернути покупцю сплачену ним відповідно до п. 5 цього договору грошову суму у разі, якщо така відмова покупця від укладання основного договору обґрунтована невиконанням та/або порушенням продавцем п. п. 3, 4, 14 цього договору (а. с. 13).

У липні 2009 року ПП «Віталфарма» звернулося до суду позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_6 у зв'язку з невиконанням умов попереднього договору 1 939 880 грн на підставі першого речення п. 13 попереднього договору, а також стягнути 969 640 грн на підставі останнього речення п. 13 попереднього договору та відповідно до вимог ст. 526 ЦК України. ОСОБА_6, не погоджуючись з позовом ПП «Віталфарма», подав до суду зустрічний позов, у якому просив визнати частково недійсними пункти у зміненому попередньому договорі та просив зобов'язати ПП «Віталфарма» укласти з ним основний договір купівлі-продажу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2011 року, у задоволенні позову ПП «Віталфарма» та зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2011 року касаційну скаргу ПП «Віталфарма» задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2011 року у частині відмови у позові ПП «Віталфарма» про стягнення 969 640 грн скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПП «Віталфарма» 969 640 грн. У іншій частині судові рішення залишено без змін (а. с. 16−19).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2012 року за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка не брала участі у справі, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2011 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2011 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції (а. с. 80−84).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2011 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2012 року у частині позову ПП «Віталфарма» до ОСОБА_6 про відшкодування збитків скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині судові рішення залишено без змін (а. с. 105−107).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року скасовано рішення Шевченківського районного суду від 09 вересня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким позов ПП «Віталфарма» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПП «Віталфарма» 1 939 880 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ПП «Віталфарма» про визнання частково недійсним договору та визнання договору укладеним відмовлено (а. с. 177−181).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року касаційну скаргу представника ОСОБА_6 відхилено, рішення Шевченківського районного суду від 09 вересня 2013 року залишено без змін (а. с. 182−185).

Відмовляючи у позові, суди керувалися тим, що оскільки рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПП «Віталфарма» 1 939 880 грн, що фактично є збитками позивача, тому відсутні підстави для покладення на ОСОБА_6 обов'язку повертати грошову суму у розмірі 969 940 грн.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 с. 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Такі висновки висловлені Верховним Судом України в постановах від 20 грудня 2010 року у справі № 3-57гс10, від 04 липня 2011 року у справі № 3-65 гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11.

На вказані вимоги закону ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд уваги не звернули і залишили поза увагою те, що рішення апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПП «Віталфарма» 1 939 880 грн на підставі першого речення п. 13 попереднього договору в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційним при вирішенні вказаного спору.

Крім того, відмовляючи у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог суд не визначився з предметом і підставою позову і зробив передчасний висновок про відмову у прийнятті заяві. Разом з тим, суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув та не вирішив питання щодо обґрунтованості ухвали суду першої інстанції від 30 вересня 2014 року, постановлену при розгляді справи у судовому засіданні, про що свідчить журнал судового засідання.

Судами не встановлено фактичні обставини, неправильно застосовано норми матеріального права, а суд касаційної інстанції зазначеними повноваженнями не наділений, тому судові рішення належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Віталфарма» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік