Справа № 357/4144/14 Головуючий у І інстанції Подрєзов Г. О.
Провадження № 22-ц/780/346/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С.О.
Р ІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Надра" на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Надра" до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ПАТ „Комерційний банк „Надра" звернулося до суду з позовом, який мотивувало наступним:

17 березня 2008 року між ВАТ „Комерційний банк „Надра" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 57/П/13/2008/840, за яким остання отримала кредит у розмірі 47846,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 12,79 % річних з терміном повернення - до 12 березня 2018 року. Того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за № 1498 , згідно з умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 63 912,00 доларів США, що дорівнює в еквіваленті НБУ 510 855,00 грн. Позивач просив суд в рахунок погашення боргу звернути стягнення на передане в іпотеку майно шляхом його продажу банком із застосуванням передбаченої ст. 38 ЗУ „Про іпотеку" процедури продажу з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою-покупцем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на умовах та в порядку, викладеному в ст. 38 ЗУ „Про іпотеку", з наданням банку всіх повноважень продавця предмета іпотеки; на час реалізації предмета іпотеки передати його в управління банку з правом заміни замків, обладнанням охоронними пристроями; а також стягнути з відповідача на користь банку судові витрати в розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом незаконно відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв'язку із застосування до спірних правовідносин Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року. Відповідачем до суду не надано доказів, які б давали підстави застосувати даний закон. Крім того, зазначає, що з позовом банк звернувся до суду до прийняття зазначеного закону, що унеможливлює застосування до вказаних правовідносин зазначеного закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав:

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору від 17 березня 2008 року №57/П/13/2008/840 у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 63 912,00 доларів США, що складає в еквіваленті за курсом НБУ 510 855,00 грн. При цьому в забезпечення зазначеного кредитного договору відповідачем було передано в іпотеку належне їй нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. За таких умов вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості є обґрунтованими та ґрунтуються на положеннях закону та договору.

Судом першої інстанції також було встановлено, що до даних правовідносин мають бути застосовані положення Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. При цьому колегія суддів критично відноситься до посилань апелянта на відсутність в матеріалах справи відомостей про те, що передане в іпотеку майно є єдиним житлом відповідача, оскільки матеріали справи містять відповідну інформацію з реєстру прав власності на нерухоме майно, що спростовує посилання апелянта. Не витримує критики й посилання апеляційної скарги на неможливість застосування положень вищевказаного закону з тих підстав, що позов подано до вступу закону в силу, адже вирішення питання про застосування чи не застосування положень закону здійснюється на час вирішення справи, й, зважаючи на загальні правила, зазначений закон в даному випадку розповсюджує свою дію на спірні правовідносини.

В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією суду першої інстанції щодо того, що застосування до спірних правовідносин положень Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є підставою для відмови в задоволенні позову. З аналізу зазначених норм закону вбачається, що дія закону має тимчасовий характер та направлена на зупинення здійснення примусової реалізації майна іпотекодавців в рахунок погашення їх заборгованості за валютними кредитами на період до набрання чинності відповідним законом, який врегульовує вказані питання. В той же час вказаний закон не скасовує існуючих правовідносин іпотеки, в тому числі і тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на предмети забезпечення. За своїм змістом вказаний закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, визначивши, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Таким чином чинність вказаного закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках встановленої законом процедури її реалізації та оцінки. При цьому, враховуючи те, що на час ухвалення рішення продовжує діяти Закон України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", зважаючи на тимчасовий характер встановлених цим законом заборон, колегія суддів вважає, що в порядку ст. 217 ЦПК України виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки має бути відстрочене до закінчення дії означеного закону.

Колегія суддів також вважає, що решта вимог позивача не підлягає до задоволення, оскільки зазначені вимоги виходять за межі встановленої законодавством України процедури та порядку звернення стягнення на майно іпотекодавця.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку, що вказані вище порушення призвели до неправильного вирішення судом першої інстанції справи, відтак його рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Надра" задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити частково. В рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 березня 2008 року № 57/П/13/2008/840 в розмірі 63 912,00 доларів США, що складає в еквіваленті за курсом НБУ 510 855,00 грн., звернути стягнення на передане в іпотеку майно - квартиру АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_2, шляхом його продажу публічним акціонерним товариством „Комерційний банк „Надра" із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 ЗУ „Про іпотеку", з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою-покупцем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, на умовах та в порядку, викладеному в ст. 38 ЗУ „Про іпотеку". Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Надра" судові витрати в розмірі 5 481 грн. В задоволенні решти вимог відмовити.

Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді