Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/256/15 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, про виселення, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначав, що 06.09.2007 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № ZPV0GК00000179. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 61 440 доларів США строком до 04.09.2027р., а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 07.09.2007р. уклали договір іпотеки, згідно з п. 33.3 якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61.22 кв.м., житловою площею 44.30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконала.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 61,22 кв.м., житловою площею 44,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк".

За адресою предмета іпотеки зареєстровані дві особи: ОСОБА_4 (зареєстрована з 03.01.2008р.) та ОСОБА_6 (зареєстрований з 20.10.2010р.)

Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Проте, Банк, як іпотекодержатель, не надавав такої згоди.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд: виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та інших осіб, які проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки та розташована за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що виселення відповідача та її малолітньої дитини є таким, що суперечитиме Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.09.2007р. між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ZPV0GК00000179, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 61440 доларів США на строк з 06.09.2007р. по 04.09.2027р. включно, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с. 7-9).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 07.09.2007р. між сторонами було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61,22 кв.м., житловою площею 44,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 10-13).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2011 року було звернуто стягнення на вищевказану квартиру шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 14-15, 80-81). Вказане рішення суду набрало законної сили.

ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (відповідач) зареєстрували шлюб 05.09.2009 року, прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_4, дружини - ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1, копією паспорта громадянина України (а.с. 40, 43).

ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3., його батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_4, що вбачається з копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 (а.с. 75).

Згідно відповіді МКП "Основаніє" № 5913/05 від 09.10.2013р. на запит суду, за адресою предмета іпотеки зареєстровані дві особи: ОСОБА_4 (з 03.01.2008р.) та ОСОБА_6 (з 20.10.2010р.) (а.с. 55).

У лютому 2013 року в порядку ст. 40 Закону України "Про іпотеку" Банк направив відповідачу вимогу в тридцятиденний термін звільнити вищевказану квартиру, що є предметом іпотеки (а.с. 16, 17), яка отримана відповідачем 05.03.2013р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та визнається відповідачем. Вказана вимога залишена без реагування, у встановлений законом місячний строк відповідач добровільно з житлового приміщення не виселились.

Згідно вимог ст. 40 ЗаконуУкраїни "Про іпотеку" звернення стягнення напередані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

У п. 44 вказаної постанови Пленуму роз'яснено, що згідно зі статтею 32ЦК, статтею 177СКта статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства"батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Застосувавши зазначений Закон України, як єдину підставу для відмови в позові, суд не звернули уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судом, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 19.05.2011 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто, примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосував суд.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з квартири як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення житлових прав її малолітнього сина, ОСОБА_4 не надано.

Таким чином, є таке, що набрало законної сили судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (вищевказану квартиру), яка належить ОСОБА_4 на праві власності, Банк направив відповідачу письмову вимогу щодо звільнення житлового приміщення в добровільному порядку, разом з тим, квартира нею не звільнена.

З огляду на викладене, положення ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду про відмову у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з квартири, що є предметом іпотеки.

Проте, позовні вимоги Банку в частині зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4, ОСОБА_6 та інших осіб, які проживають у квартирі, не підлягає задоволенню, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.

Так, за положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-IV від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Законупідлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Зняття з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України.

На підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України зобов'язаний зняти відповідачів з реєстрації. У випадку відмови відповідного органу зняти особу з реєстрації на підставі судового рішення, що набуло чинності, такі дії можуть бути предметом судового оскарження в порядку, передбаченому законом.

Отже, вимоги про зняття з реєстраційного обліку є передчасними, оскільки для зняття відповідача з реєстрації достатньо рішення суду про виселення, яке виконується у цій частині відповідним відділом реєстрації в межах своєї компетенції, і не потребує додатково висновку про зняття з реєстрації (стаття 7 Закону № 1382-IV). Крім того, орган, який здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації позивачем не визначений, до участі у справі залучений не був.

Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги Банку в частині виселення "інших осіб, які проживають у квартирі". Так, з фрази "інші особи" не зрозуміло хто саме порушив інтереси Банку, ці особи не притягнуто до участі у справі, даних про те, що у квартирі, крім відповідача з малолітньою дитиною, проживають інші особи, матеріали справи не містять. У випадку, якщо в спірній квартирі проживають будь-які інші особи, Банк вправі заявити позовні вимоги до них про їх виселення.

Щодо виправлення допущених описок у судовому рішенні, то вони підлягають виправленню в порядку, встановленому ст. 219 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК Українина користь позивача підлягають стягненню з ОСОБА_4 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 236 грн. 50 коп. (114,70 грн. + 121,80 грн.) (а.с. 25, 155).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду на підставі ст.ст. 307, 309 ЦПК Українипідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 236 (двісті тридцять шість) грн. 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: