Справа № 570/329/15-ц
Номер провадження 2/570/449/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі Беднарчук Г.П.

з участю представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_3 зазначає, що 29.01.2013 року відповідач ОСОБА_4 отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 676 000 грн., які зобов'язувався повернути до 01.10.2013 року в два етапи: 200 000 грн. - до 15.03.2013 року та 476 000 грн. - до 01.10.2013 року. На даний час вищезазначені зобов'язання залишаються невиконаними. Через ці обставини позивач звернувся до суду, просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 676 000 грн., та судові витрати в сумі 3441 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач ОСОБА_4 зазначає, що працював в ТОВ «Сингента». Між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ "Акорс" було укладено два договори купівлі-продажу: № 54 від 17 травня 2012 року, та № 71 від 14 червня 2012 року. ТОВ «Акорс» за отриманий товар від ФОП ОСОБА_3 оплатило частково. В зв'язку з неповною оплатою товару ОСОБА_3 звернувся до суду за примусовим стягненням заборгованості. 18.12.2012 року господарський суд Рівненської області задовольнив позов ОСОБА_3, та стягнув з ТОВ «Акорс» 675 809,60 грн. В січні місяці ОСОБА_3 зв'язався з позивачем і зажадав, щоб ОСОБА_4 написав йому розписку на зафіксовану судом суму боргу ТОВ «Акорс», що ніби ОСОБА_4 позичив в нього 676 000,00 грн., і ця розписка буде гарантією того, що позивачем буде також вжито заходів для стягнення з ТОВ АКОРС заборгованості на його (ОСОБА_3) користь. А в разі, якщо позивач на це не погодиться, він погрожував довести до відома керівництво ОСОБА_4 про те, що вказана операція була здійснена за порадою ОСОБА_4, що забороняє корпоративна етика ТОВ «Сингента», де працював ОСОБА_4, наслідком чого може бути звільнення позивача з роботи. Крім того, ним висловлювалися погрози іншого характеру. Разом з тим ОСОБА_3 внаслідок написання розписки гарантував не звертатися до органів ДВС про примусове виконання рішення щодо стягнення боргу з ТОВ «Акорс» для надання можливості розрахуватися добровільно. Однак дана обіцянка дотримана не була, що призвело до зупинки роботи ТОВ «Акорс». Крім того, внаслідок подальших дій ОСОБА_3 позивач був змушений розрахуватися з ТОВ «Сингента» навесні 2012 року. Таким чином, під «психічним» тиском ОСОБА_3 та без наміру створення правових наслідків 29.01.2012 року позивачем була написана розписка про отримання в борг 676 000,00 грн., що фактично є сумою стягнення за рішенням господарського суду Рівненської області від 18.12.2012 року. Однак гроші в сумі 676 000, 00 грн. відповідач не передавав, а розписка була написана під тиском ОСОБА_3 (волевиявлення учасника правочину не було вільним, та не відповідало його внутрішній волі). Крім того вказаний правочин являється фіктивним, не був спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на наведене позивач ОСОБА_4 просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним правочин - договір позики, укладений у формі розписки від 29.01.2013 року, згідно якої ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 676 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позов підтримав та пояснив суду, що до нього звернувся відповідач та поросив надати в борг грошові кошти. Знаючи про те, що відповідач мав досить високу заробітну плату, та порадившись зі своєю дружиною, позивач вирішив надати в борг 676 000 грн. Однак свої зобов'язання з повернення грошових коштів відповідач так і не виконав. Через ці обставини позивач змушений звертатися до суду. Зустрічний позов не визнає. Зазначає, що ніякого тиску на ОСОБА_4 він не чинив. Грошові кошти за розпискою від 29.01.2013 року були передані. І написання цієї розписки ОСОБА_5 ніяким чином не пов'язане з рішенням господарського суду Рівненської області від 18.12.2012 року. За таких умов просить задовольнити первісний позов; в задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 позов підтримав та пояснив суду, що гроші за розпискою від 29.01.2013 року він не отримував. Ця розписка була написана під психологічним тиском ОСОБА_3 За таких умов вважає укладений правочин фіктивним, і таким, що не відповідає вимогам законодавства. Тому заявлений зустрічний позов підтримує, а первісний позов ОСОБА_3 не визнає та просить відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення; а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити.

Як встановлено в судовому засіданні, в матеріалах справи наявна розписка від 29.01.2013 року, згідно до якої відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 676 000 грн., які зобов'язувався повернути до 01.10.2013 року в два етапи: 200 000 грн. - до 15.03.2013 року та 476 000 грн. - до 01.10.2013 року. Отже, між сторонами був укладений договір позики.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 пояснив суду, що дана розписка була написана ОСОБА_5

Проти даної обставини не заперечував ОСОБА_4

Таким чином, сторони не заперечували факт написання такої розписки ОСОБА_5

Зі змісту розписки випливає, що відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 676 000 грн.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 підтверджує факт передачі грошових коштів ОСОБА_4, а останній заперечує факт отримання цих грошових коштів та зазначає, що розписка була написана під тиском ОСОБА_3

Проте суду не було надано жодних доказів того, що розписка від 29.01.2013 року була написана під тиском ОСОБА_3 Позивач за зустрічним позовом не звертався до правоохоронних органів з будь-якими заявами щодо неправомірності дій ОСОБА_3; не надав суду прийняті з цього приводу рішення, в яких були б зафіксовані факти щодо неправомірності дій ОСОБА_3 по відношенню до позикодавця. Інша сторона - позивач за первісним позовом ОСОБА_3 заперечив будь-які факти тиску на ОСОБА_4 при складанні останнім розписки від 29.01.2013 року. Отже, доводи ОСОБА_4 щодо наявного психологічного тиску, про що зазначено в зустрічному позові та в ході розгляду справи, є голослівними та нічим не доведені.

Також в ході розгляду справи не були спростовані обставини щодо того, що ОСОБА_4 не отримував в борг вищевказані грошові кошти від ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Така розписка була надана суду.

Судом встановлено, що позикодавець видав розписку позичальнику як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця, що свідчить про невиконання умов договору позики.

Отже, на даний час вищезазначені зобов'язання залишаються невиконаними, що є порушенням статті 526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на вищевикладене суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позову ОСОБА_3 Поряд з тим доводи ОСОБА_4, що були ним викладені в зустрічному позові, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому немає підстав для задоволення заявленого зустрічного позову.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_2, виданий 01.08.1996 р. Костопільським РВ УМВС України в Рівненській області, мешканця АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, мешканця АДРЕСА_2) 676 000 грн. - грошові кошти за договором позики від 29.01.2013 р., 3441 грн. - судові витрати (сплата судового збору), а всього 679 441 (шістсот сімдесят дев'ять тисяч чотириста сорок одна) грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Красовський О.О.