20 січня 2015 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Крамаренко І.А., при секретарі Корягіній Ю.С., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення , -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення № 274, загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване в будівлі літ К-4, інв. № 1000094 та має адресу АДРЕСА_1, в якому зазначив наступне.
Позивач ОСОБА_1 став власником конкретно визначених приміщень коридору № 76 та торгівельного залу № 77, які знаходяться за вищевказаною адресою. За твердженням позивача, наявність саме такого виду права власності підтверджується не лише його правовстановлюючим документом, а й реєстраційними посвідченнями та договорами осіб, що були власниками цього майна (коридору № 76 та торгівельного залу № 77) до позивача. Також, позивач посилається на судові рішення, в яких на його думку встановлено, що це не є спільною власністю інших осіб та що у будівлі літ К-4, інв. № 1000094 по АДРЕСА_1 кожен із власників має право власності на конкретно визначені приміщення, а не частку у праві власності. Позивач вказує на те, що з метою поліпшення функціональних здібностей цих приміщень та для більшої зручності у користуванні ним (позивачем) було здійснено реконструкцію приміщень №№ 76, 77, які перетворилися на приміщення 275 із окремим виходом на АДРЕСА_2. На думку позивача Декларація про готовність об'єкту до експлуатації є зайвим підтвердженням його доводів, що наведені вище, оскільки, згідно декларації, приміщення 275 (колишні №№ 76, 77) ідентифіковано саме як окреме приміщення. Невизнання відповідачем права власності позивача і стало приводом звернення останнього до суду.
На підставі викладеного, просить суд, визнати за ОСОБА_1, право власності на нежитлове приміщення № 275, загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване в будівлі літ К-4, інв. № 1000094 та має адресу АДРЕСА_1.
У судове засідання позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги, які було доповнено, підтримав та просить їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що заперечує проти позову, з наступних підстав. На думку відповідача зазначені приміщення коридору № 76 та торгівельного залу № 77 є спільним майном та що він, як власник приміщення № 263, яке розташоване у тій самій будівлі, має право на користування в тому числі і цими приміщеннями №№ 76, 77. Як зазначає відповідач, попередній власник приміщень №№ 76, 77 надав згоду на розміщення відповідачем його майна у цих приміщеннях, оскільки розумів наявність саме права спільної часткової власності на це майно. Перетворення приміщень №№ 76, 77 на приміщення № 275 є на думку відповідача лише зміною нумерації та не має юридичного значення для визначення виду права власності.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Як вбачається з договору купівлі-продажу № 7-29/12 від 29.12.2003 року, копія якого міститься в матеріалах справи, ТОВ "ЗТЛ" набуло право власності на зазначені приміщення в 2003 році від ТОВ "СП МДМ". ТОВ "СП МДМ", в свою чергу, придбало у 2000 році з прилюдних торгів декілька конкретно визначених нежитлових приміщень, серед яких і зазначені приміщення № 76 та № 77, що підтверджується свідоцтвом право власності від 20.11.2000 року, реєстраційний № 2132.
З огляду на наведені факти, суд вважає безпідставним твердження відповідача щодо наявності права спільної власності на приміщення № 76 та № 77 у вигляді 1/100 частини будівлі літ.К-4, інв. № 1000094 за адресою АДРЕСА_1, виходячи з наступного.
При вирішенні спору суд виходить із того, що вид права власності визначається змістом правовстановлюючого документу.
Так, із змісту ч. 1 ст. 356 ЦК України випливає, що право спільної часткової власності може існувати лише із визначенням часток у праві власності, а не у майні, що є об'єктом права. Аналогічні положення містила ч. 1 ст. 114 ЦК УРСР, що діяв на момент придбання ТОВ "СП МДМ" приміщень № 76 та № 77 зазначеній у будівлі.
За змістом договору купівлі-продажу № 7-29/12 від 29.12.2003 року ТОВ "ЗТЛ" придбав у ТОВ "СП МДМ" не частку у праві спільної власності на приміщення № 76 та № 77, а конкретно визначені приміщення цієї будівлі, перелік яких (а саме № 76 та № 77) наведений у договорі купівлі-продажу, що є правовстановлюючим документом. З моменту придбання ТОВ "ЗТЛ" приміщень № 76 та № 77 форма власності на них не змінювалася, правовстановлюючий документ залишився тим самим - зазначений договір купівлі-продажу № 7-29/12 від 29.12.2003 року.
Від ТОВ "ЗТЛ" до ОСОБА_1 право власності на зазначені приміщення № 76 та № 77 перейшло внаслідок прийняття рішення зборами засновників ТОВ "ЗТЛ", зміст якого зафіксований у протоколі № 52 від 29.07.2013 р., про повернення частини вкладу, належного виплаті ОСОБА_1 зазначеними приміщеннями № 76 та № 77. Зміна власника приміщень № 76 та № 77 з ТОВ "ЗТЛ" на ОСОБА_1 не призвела до зміни форми власності на це майно.
Суд також не може залишити без уваги обставини, що були встановлені судовими рішеннями щодо форми власності на приміщення № 76 та № 77, які хоча і не мають преюдиційного характеру, проте повинні бути враховані у загальному порядку як письмові докази.
Так, в наданій позивачем постанові Вищого господарського суду України від 08.02.2007 року по справі № 6/312д/06, що була прийнята у справі про переведення прав та обов'язків покупця за договором № 7-29/12 купівлі-продажу приміщень № 76 та № 77 зазначено, що незалежно від того, що приміщення є складовою цієї будівлі, право власності на них належить конкретно визначеним особам, а тому приміщення не є спільною власністю, у тому числі і частковою. Враховуючи предмет спору у цій господарській справі 6/312д/06 мова йде саме про приміщення № 76 та № 77, власником яких є на теперішній час позивач.
У Постанові Запорізького апеляційного господарського суду від 19.12.2008 р. по справі № 7/366/08 про переведення прав та обов'язків покупця за договором № 7-29/12 купівлі-продажу приміщень № 76 та № 77 також зазначено, що визначення часток Будівлі, які належать кожному власнику конкретно визначених приміщень не є правовою підставою для визначення цих приміщень спільним майном.
Наведені висновки судів повністю узгоджуються із приписами ч. 1 ст. 356 ЦК України, ч. 1 ст. 114 ЦК УРСР та є аналогічними висновку щодо виду права власності позивача, якого дійшов суд у даній цивільній справі виходячи із встановлених вище фактів.
Крім того, твердження відповідача про наявність у позивача права власності на частку будівлі, а не на конкретно визначене приміщення, спростовуються також наступним.
Відповідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до пунктів 11, 13 "Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів", затвердженого Постановою КМУ від 13 квітня 2011 р. № 461:
" 11. Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.
13. Зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього".
Отже на теперішній час, внаслідок проведеної позивачем реконструкції в передбаченому законом порядку із оформленням відповідних документів (декларацій про початок будівельних робіт та про готовність об'єкту до експлуатації) приміщення №№ 76, 77 перетворилися на окремий об'єкт нерухомості (окрему одиницю) - приміщення 275, що розташовано в будівлі літ. К-4, інв. № 1000094 за адресою АДРЕСА_1 та має загальну площу 103,0 кв.м.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Невизнання відповідачем права власності позивача, як власника окремого об'єкту нерухомого майна - приміщення 275 (колишні реконструйовані приміщення №№ 76, 77), надає останньому право на використання способу захисту, передбаченого у статті 392 ЦК України.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги Позивача обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 319, 392 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати право власності за ОСОБА_1, ІН НОМЕР_1, на нежитлове приміщення № 275, загальною площею 103,0 кв.м, що розташоване у будівлі літ К-4, інв. № 1000094 за адресою: АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.А. Крамаренко