Єдиний унікальний номер 725/6541/14-ц
Номер провадження 2/725/1496/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що він проводив ремонтні роботи у житловому приміщення за місцем проживання відповідача, на що витратив значну кількість грошових коштів та у зв'язку з погіршенням стосунків з відповідачкою, остання 4 серпня 2007 року написала відповідну розписку згідно якої зобов'язувалась виплатити йому 4400 євро до 04 серпня 2011 року.

Разом з тим, після спливу строку вказаного в розписці, відповідачем у добровільному порядку кошти йому не повернуті, у зв'язку із чим він звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути борг, проте остання належним чином на його усні вимоги не відреагувала та грошові кошти відповідно до розписки не повернула, тому вважає, що в даному випадку за порушення відповідачем своїх зобов'язань підлягають застосуванню норми ч. 2 ст. 625 ЦК України та з ОСОБА_2 на його користь окрім основної суми заборгованості також підлягає стягненню пеня з розрахунку 3 % річних.

Крім того, також вказував на те, що строк позовної давності ним пропущено з поважних причин, оскільки з 16 квітня 2011 року по 26 травня 2011 року та з 31 липня 2011 року по 26 серпня 2011 року він перебував за кордоном, а з 04 серпня 2014 року по 10 жовтня 2014 року знаходився на амбулаторному лікуванні, крім того він раніше звертався до суду з аналогічною позовною заявою, проте ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.11.2014 року вказану позовну заяву було повернено у зв'язку з не виправленням недоліків вказаних в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху.

На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, які регулюють правовідносини у сфері зобов'язального права, просив поновити пропущений строк для звернення до суду з даною позовною заявою, а також стягнути з відповідача на його користь заборгованість за виконаний ремонт в сумі 78 509,81 грн., яка складається з 72 027,35 грн. загальної суми заборгованості, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13 жовтня 2014 року становить 4400 євро та 6482,46 грн. пені, яку позивач розраховує виходячи з 3% річних передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав та пояснив, що він разом із відповідачкою тривалий час проживав без реєстрації шлюб як чоловік та дружина у квартирі, яку він вважав власністю ОСОБА_2 та лише після погіршення відносин з відповідачем, дізнався, що дана квартира належить на праві власності її матері, яка в той час перебувала за кордоном. Вважаючи відповідача своєю дружиною та підтримуючи з нею фактичні шлюбні стосунки він проводив певні ремонті роботи у житловому приміщенні, в якому вони спільно проживали, а в 2007 році виїхав в Італію, де на протязі 2 років заробляв гроші та надсилав їх відповідачу для проведення ремонту. Після повернення з Італії їх з відповідачкою стосунки різко погіршились та вони припинили спільне проживання, у зв'язку з чим відповідач написала розписку, відповідно до якої зобов'язувалась повернути йому витрачені ним грошові кошти за проведення ремонту житла. Просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Крім того, вказали на те, що строк звернення до суду з даним позовом позивачем пропущено з поважних причин, й відповідно просили його поновити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності та пояснила, що з кінця 2003 року вона проживала разом із відповідачем однією сім'єю у квартирі, яка належить на праві власності її матері. Відповідач в цей час не працював та утримання родинного побуту, а також оплату комунальних послуг здійснювала вона самостійно. В подальшому відповідач виїхав за кордон на заробітки. Зазначала, що у житловому приміщенні, в якому вона проживала разом з сином та певний період з відповідачем, вона дійсно проводила ремонтні роботи, проведення яких було погоджено нею з матір'ю як власником квартири, при цьому гроші на проведення ремонту їй надавала мати, також вона оформляла кредит та їй допомагав батько. Розписку, на яку посилається позивач, вона склала під примусом, оскільки після того, як у них з позивачем погіршились стосунки та вона вирішила припинити проживання з ним однією сімєю, ОСОБА_1 постійно вчиняв сварки та скандали, відмовлявся добровільно покидати житлове приміщення поки вона не напишу вказану розписку, вона склала дану розписку, яка на її думку не породжує жодних юридичних наслідків, оскільки була написана нею лише з метою уникнення суперечок з позивачем та не підтверджує факту передачі їй позивачем будь-яких грошових коштів, які в дійсності вона від нього не отримувала.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, вказуючи на те, що зазначені позивачем причини пропуску строку для звернення до суду із вказаним позовом не є поважними та не перешкоджали позивачу у період з 4 серпня 2011 року по 4 серпня 2014 року звернутися з такими вимогами й відповідно в задоволенні позову просив відмовити.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показав, що він є батьком відповідачки та дійсно підписав розписку, на яку посилається позивач, проте зробив це не з власної волі, а під примусом позивача, який певний час проживав разом із його дочкою у фактичних шлюбних відносинах, однак після того, як між позивачем та відповідачкою відносин погіршились, відмовлявся залишати місце проживання його доньки та вчиняв з нею постійні сварки, про що йому також розповідав онук. Вказував на те, що йому не відомо яку саме участь приймав відповідач у ремонті житла, оскільки гроші на ремонт надавала мати відповідачки, а також особисто відповідачка, він приймав участь у ремонтних роботах фізично, при цьому йому відомо, що позивач здійснював виключно установлення вагонки, яку придбала відповідач.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що на протязі невеликого проміжку часу позивач проживав разом із його матір'ю ОСОБА_5 у квартирі, яка належить його бабусі, а саме в той час, коли остання перебувала за кордоном. Щодо обставин написання розписки йому нічого не відомо, так само як не відомо нічого з того приводу чи проводив позивач якісь ремонті роботи у належному його бабусі житлі, оскільки він знає, що ремонтом займалась його мати та вона відкладала грошові кошти для його бабусі за те, що проживає у її квартирі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Разом з тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому, у ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що кошти, зазначені у складеній відповідачем розписці є коштами, які ним надавалися відповідачу для проведення ремонту помешканні, у якому вони проживали разом із відповідачкою, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, а тому дані кошти мають бути йому повернуті, оскільки це передбачено розпискою.

Так, судом встановлено та не заперечується поясненнями сторін, що сторони до з 2003 року по 2007 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сімєю у квартирі, яка належить матері відповідача за адресою АДРЕСА_1

Крім того, факт того, що власником вказаної квартири є ОСОБА_6 також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно ( а.с. 30).

Після припинення фактичних шлюбних відносин, 04 серпня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку у присутності ОСОБА_3, відповідно до якої ОСОБА_1 потребує щоб ОСОБА_2 повернула кошти, витрачені на ремонт приміщення у розмірі 4400 євро, які не були позикою, кінець терміну сплати боргу визначено 04 серпня 2011 року. Також умовами розписки визначено, що у разі переслідування ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_1 та вимогам виплати грошових коштів раніше зазначеного терміну, розписка втрачає свою силу. ОСОБА_1 відповідно до розписку, зобов'язується в день її підписання виїхати з житловою площі за адресою АДРЕСА_1 (а/с 5).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен довести своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору поруки і його умови.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

При цьому, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Разом з тим, як убачається зі змісту поданого позову та наданої позивачем суду розписки, ОСОБА_1 вимагає повернення грошових коштів від відповідача, які були витрачені ним на ремонт належної ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності (245/1000) частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та грошові кошти, які вимагає позивач не є позикою. Строк повернення відповідачем коштів визначено до 4 серпня 2011 року (а/с 5, 30).

За таких обставин, суд, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в даному випадку між сторонами відсутні права та обов'язки, які виникають із договору позики.

При цьому, враховуючи надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, приходить до висновку, що в даному випадку спірні правовідносини сторін виникли саме у зв'язку відшкодуванням витрат, понесених позивачем на поліпшення речі, яка не була у власності позивача.

Так, згідно ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Отже, закон дозволяє наймачеві вносити в майно такі зміни, які поліпшують його якість. Під поліпшенням майна слід розуміти внесення в нього додаткових удосконалень, матеріалів або обладнання, що підвищують можливість його використання і матеріальну цінність, а доля поліпшень майна, зроблених наймачем, залежить від двох обставин: характеру поліпшень і наявності попередньої згоди наймодавця на проведення поліпшень.

Крім того, як убачається з правової позиції Верхового Суду України, висловленої у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

Як встановлено судом, з 2003 по 2007 рік сторони перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах та проживали у квартирі матері відповідача, яка користувалась даним житлом з дозволу матері та як убачається з показів свідка ОСОБА_4, відкладала грошові кошти з метою плати за користування вказаним житлом, а також у період свого проживання у квартирі проводились певні ремонтні роботи з метою поліпшення його стану.

Крім того, факт проведення ремонтних робіт у квартирі та поліпшення її стану також не заперечується відповідачем та показами свідків, однак відповідачем заперечується факт того, що дані ремонтні роботи проводились за рахунок позивача.

Разом з тим, позивач обираючи спосіб захисту свого порушеного права шляхом повернення грошових коштів, які як він зазначає були витрачені на ремонт житлового приміщення й відповідно на думку позивача між ним та відповідачем виникли саме грошові зобов'язання, з огляду на заперечення відповідача факту реального отримання грошових коштів в сумі 4400 Євро на проведення ремонту та складення розписки виключно з метою забезпечення виселення позивача з квартири, які були підтвердженні поясненнями свідків, допитаних в ході розгляду справи, не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджують дійсний та реальний розмір понесених ним у зв'язку з цим витрат, а також існуванням між ним та відповідачем або власником відремонтованого житла відповідного договору про надання послуг з ремонту житлового приміщення.

Крім того, за змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином,враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що між позивачем та власником поліпшеного майна виникли саме деліктні зобов'язання щодо відшкодування понесених витрат на поліпшення речі, однак позивач з позов до ОСОБА_2, а також до власника житла ОСОБА_6 в розумінні положень ч. 3 ст. 778 ЦК України, у контексті якої наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця, у разі якщо наймачем за згодою наймодавця зроблено поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, має право на відшкодування їх вартості чи вартості фактично використаних матеріалів для поліпшення орендованого приміщення до суду не звертався, а надана позивачем розписка не підтверджує наявності між позивачем та відповідачем грошового зобов'язання, оскільки не містить істотних умов будь-якого договору, а також суперечить правовій природі договору, оскільки стосується відшкодування майнових витрат.

Крім того, також слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин, тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 3 % річних також задоволенню не підлягають.

Крім того, слід також зазначити те, що враховуючи зміст позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яку позивач обраховує виходячи з 3 % річних, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, ст. 549 ЦК України як один із видів забезпечення виконання зобов'язання передбачена неустойка (штраф, пеня). Неустойкою, згідно приписів цієї статті, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання і які обчислюються у відсотках від суми невиконаного або від несвоєчасно виконаного зобов'язання. При цьому стягнення 3 процентів річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснюється, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Щодо вимог позивача про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом, а також ураховуючи подану відповідачем та її представником в судовому засіданні заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом тим, як установлено судом, позивачу було відомо про те, що відповідач не повернула йому грошові кошти у сумі та строк обумовлений у розписці з моменту встановленого у розписці, а саме з 04 серпня 2011 року та саме з цього часу розпочинається перебіг трирічного строку позовної давності.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За таких обставин, суд у огляду на надані позивачем докази на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом, наведені позивачем причини не визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки перебування позивача за кордоном та його хвороба займають незначний проміжок часу пропорційно до встановленого трирічного строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав, крім того дані обставини не є істотними об'єктивними та такими, що не залежали від волі позивача.

Так, відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд враховуючи характер спірних правовідносин сторін, а також оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, приходить до висновку про недоведеність позовних вимог й відповідно вважає, що в задоволенні позову виходячи із заявлених позивачем вимог, слід відмовити.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 256, 257, 261, 267, 509, 524, 533, 625, 626, 627, 778, 786 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 158,169,224, 212-215, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало