У Х В А Л А

Іменем України

17 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої-Кожух О.А.

суддів-Кондора Р.Ю., Леска В.В.

при секретарі -Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 у листопаді 2009 року звернулась до суду із позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем; визначити місце проживання їх малолітнього сина з нею; стягнути з відповідача аліменти на утримання сина; визнати за сторонами право власності по 1/2 частині на незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку, що розташовані АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи щодо частини позовних вимог між сторонами було укладено мирову угоду, що була визнана ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2011, за умовами якої за позивачкою визнано право власності на: 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, та на 1/2 земельної ділянки площею 0,04 га, що знаходиться в м.Ужгороді, мікрорайон «Східний».

Як вбачається з журналу судового засідання від 30.05.2011 від позову в частині стягнення аліментів позивач відмовилась (т. 1 а.с.78).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2011 шлюб між сторонами розірвано, місцем проживання малолітнього сина визначене місце проживання позивачки (т. 1 а.с.81-82).

В іншій частині провадження у справі закрито (т. 1 а.с.83).

Вказані вище судові рішення набрали законної сили.

В березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про перегляд вказаної вище ухвали суду за нововиявленими обставинами (т. 2 а.с.1-2). Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 20.05.2014 заяву відповідача було задоволено та скасовано ухвалу цього ж суду від 30.05.2011, якою було визнано мирову угоду (т. 2 а.с. 8-10). Ухвалою від 02.06.2014 судом відмовлено у визнанні умов морової угоди як такої, що суперечить положенням чинного законодавства України, та продовжено судовий розгляд справи в частині позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку та 1/2 земельної ділянки в АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 14-17).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 2 червня 2014 року у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 121 гривня 80 копійок.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2015 року провадження у справі щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів - закрито.

Позивачем, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення суду від 2 червня 2014 року подано апеляційну скаргу. Вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

- стягнути з ОСОБА_4 аліменти на користь позивачки за минулий час (за останні три роки) та стягувати в подальшому з відповідача аліменти до досягнення дитиною сторін повноліття в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожитковго мінімуму для дитини відповідного віку;

- визнати дворогосподарство б/н розташоване за адресою АДРЕСА_1, яке складається з недобудованого будинку та земельної ділянки площею 0,08 га., спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з розподілом часток 1/2 на кожного;

- виділити у власність ОСОБА_2 кімнати житлового недобудованого будинку б/н, розташованого за адресою АДРЕСА_1, що відповідають вартості 1/2 частки цього будинку;

- поділити земельну ділянку в натурі, розташовану за адресою АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_2 право власності на поділену земельну ділянку площею 0,04 га.

Проведення будівельних робіт щодо реалізації розподілу покласти солідарно на ОСОБА_2 та ОСОБА_4. Судові витрати стягнути з відповідача.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, представника відповідача, який рішення суду просив залишити без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Питання стягнення аліментів апеляційним судом не розглядається, оскільки провадження в частині стягнення аліментів - закрито, і таке питання оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалось.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 червня 1998 року, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 травня 2011 року розірвано (а.с. 6).

5 червня 2001 року ОСОБА_4, на підставі рішення Ужгородської районної ради від 18.06.1999, було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 042047. Земельна ділянка розташована в мікрорайоні «Східний» (а.с.38-39).

Забудова земельної ділянки була дозволена ще розпорядженням Ужгородської районної державної адміністрації від 1 жовтня 1998 року № 504 та виготовлено Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (а.с.13-37).

У силу статті 16 Закону України "Про власність" та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за сторонами права власності по 1/2 частині на земельну ділянку суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка була набута відповідачем в порядку безоплатної приватизації землі до 2011 року, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Спірна земельна була отримана відповідачем внаслідок безоплатної приватизації та отримано Державний акт на право приватної власності на землю у 2001 році. Законом України від 11.01.2011 року № 2913-VI статтю 61 Сімейного кодексу України було доповнено частиною п'ятою, відповідно до якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначалась, зокрема, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

А отже, судом першої інстанції правомірно відмовлено у визнанні за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, оскільки така ділянка була набута відповідачем ще у 2001 році і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Таке рішення суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 6 лютого 2013 року при розгляді справи N 6-175цс12.

Також правильною є позиція суду щодо відмови у задоволенні позову в частині визнання права власності в 1/2 частині на незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок незавершений будівництвом та не зданий в експлуатацію, а тому, відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), та вважав безпідставними вимоги про визнання права власності на незавершений будівництвом будинок.

Зі змісту частини п'ятої статті 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями статті 331 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Станом на 30 березня 2009 року (на час звернення позивача з цим позовом) готовність будинку була 54 % (а.с.64). В судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що будинок і на даний час не добудований та не зданий в експлуатацію.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права, оскільки статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 р (справа N 3-82гс11/32/14).

Зважаючи на межі заявлених позивачем позовних вимог та межі розгляду справи апеляційним судом підстав для проведення судово-будівельної експертизи в даній справі, так само як і підстав для задоволення вимог апеляційної скарги - немає.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча Судді