У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування вимог банк посилався на те, що 29 липня 2008 року між ним та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 8 270 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_6 взяв на себе зобов'язання щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами у строки та розмірах, встановлених договором. Однак позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку із чим банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка становить 31 569 грн 55 коп.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 29 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 8 270 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У заяві від 29 липня 2008 року, яка є складовою частиною кредитного договору, відповідно до якого між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 виникли правовідносини, містяться два підписи від імені позичальника на зворотній стороні заяви в графах: «Клієнт» та «Кредитну картку отримав». Крім того, підпис від імені ОСОБА_6 містить і документ під назвою «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Товари з розстрочкою по каталогу» від 29 липня 2008 року у графі «Підпис».

Відповідно до висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи від 25 червня 2014 року № 533, підписи від імені ОСОБА_6 у заяві від 29 липня 2008 року графа: «Клієнт. Підпис», «Кредитну картку отримав. Підпис» на зворотній стороні заяви виконані не ОСОБА_6, а іншою особою. Підпис та рукописний напис «ОСОБА_6.» у документі під назвою «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Товари в розстрочку по каталогу» від 29 липня 2008 року в графі «Подпись» виконані не ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що кредитний договір від 29 липня 2008 року не можна визнати укладеним, оскільки відповідач його не підписував, що підтверджується висновком експерта судово-почеркознавчої експертизи.

Проте повністю погодитися з такими висновками не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що кредитний договір не укладав, підпис у договорі, що виконаний від його імені, йому не належить, коштів він не отримував, тому жодних зобов'язань перед банком не має.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач кредитний договір, що складається в т.ч. із заяви від 29 липня 2008 року та «Справки об условиях кредитования с использованием кредитки «Товари в розстрочку по каталогу» від 29 липня 2008 року, не підписував, на порушення ст. ст. 204, 215 ЦК України не врахував, що відсутність волевиявлення на укладання правочину є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, однак позов про визнання кредитного договору недійсним із зазначених вище правових підстав у встановленому порядку відповідачем не заявлявся і предметом судового розгляду у цій справі не був.

З огляду на викладене у суду не було підстав для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним, у зв'язку із тим, що підписи на кредитному договорі виконані не ОСОБА_6, а іншою особою, та постановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до пп. 3.1 п. 3 «Умови обслуговування» Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), які є складовою частиною договору про надання банківських послуг, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначений у заяві та у Пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг (а. с. 7-10).

Після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку (пп. 3.2 п. 3 Умов).

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою умови кредитного договору щодо порядку надання грошових коштів на кредитну картку клієнта та, встановивши, що згідно з висновком експерта судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_6 у заяві від 29 липня 2008 року в графі: «Кредитну картку отримав. Підпис» на зворотній стороні заяви виконані не ОСОБА_6, а іншою особою, на порушення ч. 2 ст. 1046 ЦК України не з'ясував: чи є укладеним кредитний договір від 29 липня 2008 року за відсутності передачі відповідачу грошових коштів на умовах, передбачених цим договором.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що кредитний договір від 29 липня 2008 року не можна визнати укладеним, оскільки відповідач його не підписував.

За вказаних обставин постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук