Справа № 461/6314/15 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/5358/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Бадівської О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_3 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до АТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення суми депозиту, -

встановила:

ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 червня 2015 рокузадоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на грошові кошти (валютні та гривневі), які належать АТ «Банк «Фінанси та кредит» в розмірі 82 630 доларів США та 89 центів, що є на рахунках відповідача в Головному управлінні НБУ по м. Києву та Київській області.

Ухвалу суду оскаржило АТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі його представника, просить ухвалу скасувати, посилаючись на те, що така ухвала не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, апелянт зазначає, що відповідно до ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняється накладати арешт на кореспондентські рахунки банку та те, що стягнення суми боргу 82 630,89 доларів США суперечить Постанові НБУ № 354 від 03.06.2015 р., згідно якої уповноважені банки зобовязані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті в межах 15 000 грн. на добу.

Представник апелянта у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали та обставини справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, у зазначеній постанові (пункти 4, 10) Пленум Верховного Суду України, розяснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, в червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до АТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення суми депозиту в розмірі 82 630,89 доларів США, які вона внесла на рахунок протягом листопада 2014 р. - лютий 2015 роки. Незважаючи на те, що строк договору закінчився та на неодноразові звернення до банку, останній кошти не повертає.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток, на підставі і в порядку, встановлених законом.

Верховний Суд України при касаційному перегляді господарської

справи № 3-2423к04-46/19 за позовом державної податкової інспекції до банку про зобов'язання вчинити дії дійшов висновку про те, що кошти на банківському рахунку клієнта належать йому на праві власності, а тому підлягають конституційному захисту як об'єкт права приватної власності (абзац 9 мотивувальної частини постанови від 05.10.2004).

Згідно із ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках накладається виключно за санкціонованою прокурором постановою слідчого, за постановою державного виконавця у випадках, передбачених законами України, або за рішенням суду.

В той же час, ч. 4 ст. 59 Закону цього ж Закону визначає, що накладати арешт на кореспондентські рахунки банку або зупиняти операції по цих рахунках забороняється.

До введення в дію з 17 січня 2001 року Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі необхідності забезпечення позовних вимог тощо, де банки, виступали відповідачами, у зв'язку з невиконанням чи неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань, арешт на кошти, які знаходились на їх кореспондентських рахунках застосовувався відповідними державними органами як у визначеній сумі, так і без зазначення конкретної суми.

Частина 4 ст. 59 вищевказаного Закону заборонила накладення арешту на кореспондентські рахунки комерційних банків без зазначення конкретної суми, оскільки, враховуючи специфіку комерційних банків, кошти, які знаходяться на їх кореспондентських рахунках належать не тільки банку і припинення усіх операцій на них зачіпає інтереси як банку, так і його клієнтів.

Таким чином, на сьогодні рішенням суду можливе накладення арешту лише на кошти, які знаходяться на кореспондентському рахунку банку, в конкретно визначеній сумі, що і зроблено судом при винесені оскаржуваної ухвали.

Посилання апелянта на те, що оскаржувана ухвала винесена у відсутності представника банку не впливає на законність оскаржуваної ухвали, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до п. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає скаргу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08 червня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_5