Справа № 466/1578/14 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/781/15 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Бермеса І.В., Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря: Ясиновської Я.М.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхнього представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що у зв'язку з похилим віком та станом здоров'я вона потребує сторонньої допомоги.

Відповідач по справі ОСОБА_2, скориставшись її станом, запропонувала таку допомогу, взамін чого вона за договором від 27 серпня 2013 року погодилась передати останній у власність свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за умови, що ОСОБА_2 буде доглядати та утримувати її, в тому числі, забезпечувати медичними засобами та коштами на лікування, яких вона потребувала.

Після укладення оскаржуваного договору ОСОБА_2 повідомила, що не бажає доглядати її, і запропонувала розірвати укладений між ними договір довічного утримання за умови, що вона поверне її всі кошти за нотаріальне посвідчення та її утримання.

Оскільки таких коштів у неї не було, ОСОБА_2, з метою повернення витрачених коштів, 08 жовтня 2013 року, продала вказану квартиру ОСОБА_6

Згодом вже від нового власника квартири - ОСОБА_6 вона довідалася про те, що 27 серпня 2013 року нею був укладений не договір довічного утримання, а договір купівлі - продажу, і що ОСОБА_6 не має відносно неї жодних зобов'язань.

З урахуванням зазначених обставин позивач на підставі ст.ст.16, 202, 203, 215, 216, 229,230, 330, 388, 658 ЦК України просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_2, посвідчений 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі №1455;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 її квартиру адресою: АДРЕСА_1 (а.с.1-5).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, посвідчений 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1455.

Ухвалено витребувати з чужого незаконного володіння: ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 - реєстровий номер об'єкта нерухомого майна: 1.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального кругу ОСОБА_4, а також ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_8 розуміла, що укладає 27 серпня 2013 року договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання і саме на це була спрямована її воля.

Зокрема, ОСОБА_8 27 серпня 2013 року прибула особисто до нотаріуса укладати договір купівлі-продажу лише після того, як отримала від неї 20 000 доларів США.

Проживання ОСОБА_8 у спірній квартирі не суперечить природі договору купівлі-продажу і нерідко закріплюється у такому договорі.

Зміст договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року був роз»яснений ОСОБА_8 нотаріусом особисто, де позивач підтвердила дійсність своїх намірів відчужити квартиру. Жодних медичних документів які б підтверджували неможливість ОСОБА_8 усвідомлювати свої дії чи керуватися ними немає.

Бажання розірвати договір купівлі-продажу виникло у позивачки ОСОБА_8 лише після відмови лікарів у м. Чернівці здійснити її операцію по заміні суглобу.

Усвідомлюючи, що спірна квартира вже не належить ОСОБА_8, остання почала вимагати переписати квартиру на її племінника ОСОБА_6, що було зроблено нею за договором купівлі - продажу від 08 жовтня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є аналогічні за змістом доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що рішення суду порушує його права, оскільки 27 серпня 2013 року при укладенні договору купівлі-продажу надавав згоду своїй дружині на купівлю квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти.

Апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 посилається на те, що ОСОБА_8 27 серпня 2013 року особисто з'явилася в нотаріальну контору із документами для підписання договору купівлі-продажу квартири, отримавши перед тим гроші від ОСОБА_2

Позивачу ОСОБА_8 у доступній формі були роз'яснені наслідки укладення такого договору та було запропоновано укласти договір довічного утримання, від укладення якого остання відмовилася.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що ОСОБА_8 переслідує виключно корисні мотиви та наводить надумані аргументи.

Договори купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року та від 08 жовтня 2013 року відповідають вимогам чинного законодавства України, при їх укладенні була присутня сама ОСОБА_8, давала згоду на їх укладення, отримала гроші, тобто було дотримано всіх істотних умов укладення та посвідчення правочинів.

Похилий вік та інвалідність не можуть бути підставою для скасування договорів та витребування у нього квартири, яку він придбав на законних підставах та поніс значні матеріальні витрати.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та їхнього представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 на підтримання своїх апеляційних скарг, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційних скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 підлягають до задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Як за значено у п. п.19,20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони другою стороною внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 не були додержані вимоги ч.3,5 ст.203 ЦК України, зокрема:

ОСОБА_8 не передавала ключі та документи на спірну квартиру ОСОБА_2 та не виселилась з квартири, відповідно, остання не вселялась туди;

ОСОБА_8 не мала наміру укладати договір купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2013 року, а лише договір довічного утримання з ОСОБА_2;

Договір купівлі - продажу квартири від 27 серпня 2013 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_2 лише 20 000 доларів США, а не 357100 гривень, як зазначено в оспорюваному договорі.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи із наступного.

Судом та матеріалами справи установлено, що за договором купівлі - продажу від 27 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_8 продала ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Як убачається з умов договору (п.2.1), продаж цей вчинено за 357 100 гривень, які були сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього договору.

Зміст статей 182, 334, 655-662, 668, 673, 679-681, 689, 692 ЦК України, ст.ст.57,65 СК України, пункт Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року за №572, зі змінами від 14.01.2009 року за №5, сторонам, що підписали цей договір, нотаріусом роз'яснено.

Сторони - ОСОБА_8 та ОСОБА_2 вказаний договір підписали особисто, будучи дієздатними (а.с.8).

За договором купівлі - продажу від 08 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 продала спірну квартиру племіннику ОСОБА_8 - ОСОБА_6 за 352140 гривень (а.с.28)

В суді апеляційної інстанції приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 підтвердила, що 27 серпня 2013 року вона у доступній для ОСОБА_8 формі роз'яснила наслідки укладення договору купівлі- продажу квартири, як і те, що після його укладення новим власником майна буде ОСОБА_2 Вона (приватний нотаріус) запропонувала позивачці як альтернативу договір довічного утримання, на що остання відмовилась, мотивуючи тим, що отримала від покупця гроші.

Тому, 27 серпня 2013 року, між сторонами був укладений договір купівлі-продажу.

Вартість квартири, в сумі 357 100 гривень, сторони оцінили згідно Звіту про оцінку майна, виготовленого ТзОВ «Бюро Львів».

Аналогічні за змістом пояснення в суді апеляційної інстанції з цього приводу дали ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхній представник ОСОБА_5

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції не заперечував того, що за оспорюваним договором його довірителька до підписання договору купівлі-продажу отримала 20 000 доларів США від ОСОБА_2.

Таким чином, сторони по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_2, 27 серпня 2013 року уклали договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за суму, яку сторони обумовили до підписання указаного договору.

Посилання ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_8 не отримала від ОСОБА_2 обумовлену в договорі купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року суму - 357 100 гривень, а лише 20 000 доларів США, не може бути підставою для визнання недійсним договору даного договору з підстав передбачених ст.229 ЦПК України.

Отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_2 коштів свідчить про те, що вона (ОСОБА_8) була згідна на відчуження своєї квартири за адресою: АДРЕСА_1, на умовах погоджених між ними раніше, відтак, не помилялася, щодо обставин, які мають істотне значення для неї.

Відтак, доказів того, що вона (ОСОБА_8) на момент укладення договору купівлі - продажу (станом на 27 серпня 2013 року) помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, як це зазначено у ч.1 ст.229 ЦК України позивачкою чи її представником не наведено а судом не здобуто.

Тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з підстав, передбачених ст.229 ЦК України.

Не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції доводи ОСОБА_8 про її обман ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного правочину.

Правочин може бути визнаний під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Відтак, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її ведемо в оману, і сам факт обману.

Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має дістаного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

ОСОБА_8 не довела, що була обманута ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2013 року.

Питання визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року з підстав передбачених ст.ст.229, 230 ЦК України та витребування майна із чужого володіння (у даному випадку із володіння свого племінника ОСОБА_6) виникло у ОСОБА_8 не одразу після його укладення, а лише після того, як лікарі у м. Чернівці відмовилися здійснити її операцію по заміні суглобу, а ОСОБА_2, відповідно не вживала активних дій для фінансування такої операції, що не може бути підставою для визнання недійсним вказаного договору з підстав зазначених вище та витребування майна (квартири) із володіння нового власника - ОСОБА_6

При встановлених обставинах колегія суддів дійшла висновку про те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 були додержані вимоги ч.3,5 ст.203 ЦК України.

Зміст правочину не суперечить ЦК України, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішні волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлені ними, тому в суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову ОСОБА_8

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27 серпня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, то й відсутні підстави для витребування вказаного майна із законного володіння ОСОБА_6

З урахуванням наведеного, апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підлягають до задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_12 за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 та витребування вказаної квартири із володіння ОСОБА_6 - відмовити за безпідставністю вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.