Справа № 138/3399/14-ц Провадження № 22-ц/772/495/2015Головуючий в суді першої інстанції Капацин Л. В.
Категорія 57Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від "09" лютого 2015 р.

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Медяного В.М.,

Суддів : Ковальчука О.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що маючи намір придбати автомобіль, він звернувся до відповідача з ціллю взяти кредит в розмірі 50 000 грн.

21 серпня 2014 року між ним та ТОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договір №03045/14 з додатками та Договір №03045 у відділенні в м. Вінниці. Також між ним та відповідачем був складений акт прийому-передачі виконаних робіт. Після цього, він у відділенні Укрсиббанку сплатив 3500 грн. за надання консультативних послуг, де йому відкрили банківський рахунок за договором №8000, на який мали б перераховуватися кредитні кошти.

Через два дні він зателефонував на гарячу лінію відповідача, як йому рекомендували працівники товариства, де йому повідомили, що в нього є всі шанси на отримання коштів, так як будуть розігруватися Свідоцтва учасників. Зрозумівши, що його ошукали і кредит йому не дадуть, він надіслав до відповідача заяву про розірвання договору з вимогою повернути сплачені ним кошти в розмірі 3500 грн.

Відповідно до листа №Кл-14892 від 15.09.2014 року товариство зобов'язалося повернути вказані йому кошти на підставі п.9 додатку №2 договору, а згідно з листом №888 від 01.10.2014 року договір №03045/14 від 21.08.2014 року є розірваним.

Проте, на даний час кошти йому так і не повернуто, а тому позивач вважає, що вказані договори були укладені шляхом введення його в оману, через ненадання йому необхідної інформації про умови договорів, що мають істотне значення, участі в пірамідальній схемі. У зв'язку з чим просив суд вказані договори визнати недійсними та стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 7 297,40 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник - позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 17 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду щодо обставин справи не відповідають дійсності.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони у справі не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, тому справа розглянута у їх відсутність, оскільки згідно вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що згідно з укладеним між позивачем та відповідачем договором № 03045 від 21.08.2014 року відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультативні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі позивача у програмі.

Відповідно до п.2.1 цього договору сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг становить 3500 грн. З акту приймання-передачі виконаних робіт, наданих послуг від 21.08.2014р. встановлено, що замовник отримав усі коректно надані та сумлінно виконані послуги від виконавця. Жодних претензій по якості та обсягу робіт замовник до виконавця не має.

Того ж дня сторонами було укладено договір №03045/14, згідно з яким відповідач за згодою позивача зобов`язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку №1 до цього договору, а саме, надати 50 000 грн., які позивач повинен повернути відповідачу шляхом здійснення 90 платежів у сумі 555,56 грн. та сплатити адміністративні виплати, які складають 75,00 грн.

Зі змісту вказаних договорів встановлено, що програма ТОВ «ЕкономКомфорт» формується виключно на коштах його учасників, без залучення коштів товариства. Оплата товарів здійснюється за кошти, внесені учасниками; учасник, який отримав кредит, в подальшому сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам. Учасник сплачує адміністратору не за одержання коштів чи послуги, а фактично за можливість їх одержання за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів.

Згідно з банківськими квитанціями №8 від 21.08.2014р. позивачем сплачено 3500 грн. за надані послуги ТОВ «ЕкономКомфорт» за договором № 03045/14 від 21.08.2014р. та 42.00 грн. комісії АТ «УкрСиббанк».

Відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, загальна сума завданої йому матеріальної шкоди складає 7297,40 грн.

Згідно листа ТОВ «ЕкономКомфорт» від 15.09.2014 року №Кл-14892 договір № 03045 від 21.08.2014 року за заявою ОСОБА_2 розірвано з 12.09.2014 р.

Відповідно до п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Таким чином, суд першої інстанції вважає, що укладені сторонами даного спору правочини передбачають одержання споживачем необхідного йому товару, визначають умови, за яких такий товар може бути одержаний, а тому дійшов висновку про відсутність у діях відповідача обману та ознак «пірамідальної схеми» під час укладення цих договорів.

При цьому, на думку місцевого суду, не можуть вважатися обґрунтованими доводи позивача відносно того, що він підписав спірні договори, попередньо не ознайомившись з їх змістом, бо не може читати українською мовою. Зазначені обставини не є підставою щодо визнання оскаржуваних правочинів недійсними, оскільки позивач уклав дані угоди з відповідачем з власної волі, без будь-якого примусу, що також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_3

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так зокрема, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальна схема» не надано, однак визначено ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Так, аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено її п. 11-1, яким до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином звернув увагу на зазначені вимоги закону та обставини справи, врахував, що укладені сторонами правочини передбачають одержання споживачем необхідного йому товару, визначають умови, за яких такий товар може бути одержаний, а тому дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про відсутність обману та ознак «пірамідальної схеми» у діях ТОВ «ЕкономКомфорт» під час укладення договорів, оскільки такий висновок повністю узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг».

Частиною 2 ст.230 ЦК України визначено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Позивач у справі ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, зазначаючи про існування з відповідачем договірних відносин, посилався на вимоги статей 23, 1167 ЦК України.

Як вбачається, ст.23 ЦК України визначає загальні положення про можливість відшкодування моральної шкоди при наявності вини відповідача, а ст.1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктих) правовідносинах, лише при відсутності між сторонами договірних відносин, порушення яких заподіяло моральну шкоду.

Також у відповідності до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування завданої фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Проте, відшкодування моральної шкоди у такому випадку Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку що суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 як в частині відшкодування моральної шкоди та і в частині стягнення понесених витрат в розмірі 148 грн. 70 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив дійсні правовідносини, що склалися між сторонами, дав їм належну правову оцінку та дійшов обгрунтованого висновку щодо відмови в заявлених вимогах. Судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :підпис. В.М. Медяний

Судді :підписи. О.В. Ковальчук

В.В. Жанкін

Згідно з оригіналом.

Суддя: В.М. Медяний