05 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що йому, ОСОБА_1, на підставі договору дарування квартири, посвідченого 27 вересня 2011 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 2266, належить квартира АДРЕСА_1. Також, позивач зазначив, що у вищевказаній квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_1 - позивач по дані справі та його батьки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Однак, в дійсності у вищевказаній квартирі проживає тільки дві особи: це він - ОСОБА_1, та його мати - ОСОБА_3. Далі позивач зазначає, що після розірвання шлюбу 04 червня 2013 року між його матір'ю ОСОБА_3 та його батьком, ОСОБА_2 (далі - Відповідач), остатній у червні 2013 року забравши всі свої речі із вищевказаної квартири пішов проживати до іншої жінки, з якою він у подальшому, а саме в жовтні 2013 року зареєстрував шлюб.
Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, знятися з реєстраційного обліку добровільно не бажає, позивач змушений звернутися до суду та просити, визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1, що є підставою для зняття такого відповідача з реєстраційного обліку за таким місцем проживання.
В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.31).
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення у друкованому засобі масової інформації газеті «Вісті Придніпров'я» № 08 (1603) від 29 січня 2015 року (арк. 16), причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило (а.с.29).
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, у судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.30).
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене.
Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого 27 вересня 2011 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 2266, зареєстровано у Комунальному підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 05 листопада 2011 року у реєстрі за № 34402805, позивачеві ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.7-9).
Із матеріалів справи вбачається, що у вищевказаній квартирі станом на сьогоднішній день зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.13).
Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, не проживає за вищезазначеною адресою з червня 2013 року. Ця обставина підтверджується відповідним актом від 05.12.2014 року (а.с.18). Доказів поважних причин відсутності відповідача протягом вказаного часу у зазначеній квартирі суду не представлено.
Задовольняючи позов, суд виходив з наступного.
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається „Право користування чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає сервітутом).
Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.
Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Таким чином, законодавство пов'язує право користування чужим майном (сервітут) з потребами інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі:
- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до якої до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також
- ч.2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту). Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним.
Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла.
Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.
Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
За таких умов, суд доходить висновку, що позовні вимоги за своєю правовою природою є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, адже відповідач, фактично не проживаючи більше шести місяців та будучи зареєстрованим у квартирі позивача, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.
Аналізуючи зазначені обставини та докази, які надані суду, у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач обґрунтовано поставив питання про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися майном у вигляді житлового приміщення, адже право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, та лише у випадку неможливості ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. В даному випадку особистий сервітут не може бути встановлений по відношенню до вказаного відповідача, адже відповідач у спірному житловому приміщенні не мешкає тривалий час, спільного господарства з позивачем така особа не веде, не несе витрати з його утримання. Таким чином, вказана вимога позивача про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.
Суд зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Також, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача - ОСОБА_2, слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 71 ЖК України, ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
2. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.
4. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя : Мовчан Д.В.