Справа № 449/165/12 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/2483/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В. ,

суддів: Приколоти Т.І. Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю:відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: Перемишлянський районний сектор ГУДМС України у Львівській області, орган опіки та піклування Перемишлянської РДА про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права на проживання та користування квартирою,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2012 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання за нею права на проживання і користування квартирою АДРЕСА_2 та зобов'язання паспортний відділ Перемишлянського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області зареєструвати її у зазначеній квартирі, покликаючись на те, що після реєстрації шлюбу відповідач ОСОБА_2 за згодою всіх мешканців поселив її, а згодом і їхніх спільних дітей, як членів сім'ї в квартиру АДРЕСА_1. У 2002 році шляхом обміну було придбане житло на АДРЕСА_2, в яку вони переїхали, а квартиру на вул. Привокзальній було подаровано гр. ОСОБА_6 У відповідності до рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.02.2011р. її реєстрацію у зазначеній квартирі було скасовано, однак вона користується житлом по даний час, оскільки проживає з дітьми, які й досі там зареєстровані. Відповідач, будучи власником житла, постійно чинить перешкоди їй у користуванні квартирою, ухиляється від сплати комунальних послуг, не утримує помешкання у придатному для проживання стані.

19.11.2012 року представником позивачки була подана ще одна позовна заява, яка згодом була уточнена про визнання договору дарування від 29 липня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, зареєстрованого під реєстровим № 2209 та договору дарування від 29 липня 2002 р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрованого під реєстровим № 2215, засвідчених приватним нотаріусом Юзвою В.А. Перемишлянського нотаріального округу удаваними правочинами, покликаючись на те, що уклавши в один день договори дарування квартир один одному, вони фактично вчинили їх обмін, імітуючи в такий спосіб дарування, тобто вчинили удаваний правочин, приховавши інший правочин. Крім цього, при укладенні цих договорів були порушені права позивачки, оскільки вона підписуючи згоду на вчинення угоди з квартирою, була впевнена, що підписує згоду на обмін, адже не знала, що при оформленні дарування квартири на чоловіка, вона та її діти будуть позбавлені права власності на житло, зважаючи, що квартира по вул. Привокзальній, 2 була спільно набутим їх майном, як подружжя, якого її таким чином позбавили обхідним шляхом. Також вказувала, що на час укладення угоди в квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована їх неповнолітня донька , про що скрив відповідач.

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 квітня 2013 року прийнято уточнення представника позивача ОСОБА_4 до предмету позову та вирішено залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_9.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 червня 2013 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року позов задоволено частково. Вирішено: визнати за ОСОБА_4 право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_2; визнати договір дарування від 29 липня 2002 року укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 (зареєстрований під реєстровим №2209), а також договір дарування від 29 липня 2002 року укладений між ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 (зареєстрований під реєстровим №2215) і засвідчені приватним нотаріусом Юзвою В.А. Перемишлянського районного нотаріального округу, - удаваними правочинами; визнати, що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК УРСР 1963 р., а саме: договору міни, - який сторони насправді вчинили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання судових витрат

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_2, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4 та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_4 в цій частині. В апеляційній скарзі зазначає, що суд мав дослідити обставини справи та встановити, на підставі досліджених доказів обгрунтованість чи необгрунтованість позовних вимог , і враховуючи заяву представника про застосування позовної давності , яка зазначена в запереченні проти позову, винести рішення про відмову в позові по спливу строку позовної давності, а при необгрунтованості позовних вимог, відмовити за цією підставою. Вважає, що судом порушено норми матеріального права - ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України, щодо терміну позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв"язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Апеляційним судом була оглянута цивільна справа Перемишлянського районного суду Львівської області № 2-81/2011, у якій рішенням від 06 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Юзви АВ.Я., третьої особи служби у справах дітей Перемишлянської РДА про визнання недійсними договорів дарування житлового приміщення , пред"явленому з тих підстав , що сторонами договорів дарування фактично було укладено договір міни (обміну) , і що договір дарування квартири було здійснено ОСОБА_2 без згоди органу опіки і піклування, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними було відмовлено.

З мотивувальної частини цього рішення випливає, що судом першої інстанції було встановлено:" що матеріали справи свідчать про те, що квартира за адресою , АДРЕСА_1 , являється спільним майном подружжя. При укладенні вищезазначеного договору дарування квартири приватним нотаріусом було додержано спеціальних правил для відчуження майна, що є у спільній власності подружжя. Так договір дарування квартири від 29.07.2002 р. посвідчений за наявності письмової згоди ОСОБА_4, яка при укладенні договору була присутня особисто , усвідомлювала значення своїх дій, справжність її підпису засвідчено нотаріусом , що не заперечує і сам позивач."

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2012 року вищезазначене рішення залишено без мін.

Таким чином, у зв"язку з наявністю рішення Перемишлянського районного суду від 06 квітня 2011 року ( справа № 2-81/2011 ) , яке набрало законної сили , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вправі був розглядати по суті позовні вимоги про визнання договорів дарування квартир недійсними, оскільки спір про той самий предмет, між тими самими сторонами і з тих самих підстав уже було вирішено , а тому суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі у вищезазначеній частині.

У відповідності до ч.1 ст. 310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення в частині визнання договору дарування від 29 липня 2002 року укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 (зареєстрований під реєстровим № 2209), а також договору дарування від 29 липня 2002 року укладеного між ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 (зареєстрований під реєстровим № 2215) і засвідчені приватним нотаріусом Юзвою В.А. Перемишлянського районного нотаріального округу , удаваними правочинами та визнання , що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК УРСР 1963 р, а саме: договору міни,- який сторони насправді вчинили, належить скасувати, провадження у справі у вищезазначеній частині - закрити.

Водночас , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та для скасування оскарженого рішення в частині визнання за позивачем права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_2 , зважаючи на наступне .

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі , що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було вже зазначено вище, рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 квітня 2011 року було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2.

Після набуття 29 липня 2002 року ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , яка до була співвласником квартир АДРЕСА_1, переселилася у квартиру АДРЕСА_2 в якості члена сім"ї власника, тобто на законних підставах набула право проживання у цій квартирі та користування нею. Шлюб між сторонами розірвано 03 червня 2008 року.

У відповідності до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 заперечує законність прав позивачки на проживання у квартирі АДРЕСА_2 та користування цією квартирою, то порушене право підлягало судовому захисту у спосіб визнання за позивачем права на проживання та користування вищезазначеною квартирою.

У зв"язку наведеним , колегія суддів не знаходить підстав для скасування оскарженого рішення в частині визнання за ОСОБА_4 права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_2.

Керуючись п.п.1, 4 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 310, п. 3 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року в частині визнання договору дарування від 29 липня 2002 року укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 (зареєстрований під реєстровим № 2209), а також договору дарування від 29 липня 2002 року укладеного між ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 (зареєстрований під реєстровим № 2215) і засвідчені приватним нотаріусом Юзвою В.А. Перемишлянського районного нотаріального округу , удаваними правочинами та визнання , що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК УРСР 1963 р, а саме: договору міни,- який сторони насправді вчинили, - скасувати і провадження у справі у вищезазначеній частині закрити.

В решті рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.