АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Гайдук В.І., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року позивачка звернулась до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на ті обставини, що 05 вересня 2013 року помер її батько ОСОБА_5, після чого вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, під час оголошення заповіту ОСОБА_5 позивачу стало відомо, що частина майна, належного спадкодавцю була відчужена ним на підставі договорів дарування, а також померлим було вчинено інші правочини. Крім того, позивачу стало відомо про те, що у червні 2007 року її батько уклав шлюб з ОСОБА_2, яка також зазначена спадкоємцем за заповітом померлого. ОСОБА_3 вважає: заповіт, вчинені померлим правочини та укладений шлюб з ОСОБА_2 недійсними, оскільки, на час вчинення таких дій її батько перебував у такому психічному стані, через який не міг усвідомлювати значення своїх дій. Тому, позивач просить суд визнати недійсними: заповіт, вчинені ОСОБА_5 правочини та укладений ним шлюб з ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсними правочини, вчинені ОСОБА_5:

· договір дарування від 11 грудня 2012 року, предмет договору - квартира №22, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а;

· договір дарування від 11 грудня 2012р року, предмет договору - квартира №384, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11;

· заповіт складений ОСОБА_5 23 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №175;

· довіреність видану ОСОБА_5 від 03 червня 2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровану в реєстрі за №722.

Визнано недійсним шлюб, укладений 23 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 229,40 гривень.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Як встановлено судом першої інстанції, 05 вересня 2013 року помер ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5, померлого 05 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ №460959 /а.с. 8 том 1/, свідоцтвом про шлюб Н-КИ №475008 /а.с. 9 том 1/ та про одруження І-КИ №035459 /а.с. 10 том 1/.

Згідно до заповіту, складеного ОСОБА_5 23 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №175 /а.с. 63 том 1/ ОСОБА_5 заповів належне йому майно з таким розпорядженням:

· квартиру №3 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 8-го Березня, буд. 1а заповів ОСОБА_4

· квартиру №15 в цілому, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дмитра Донського, буд. 4;

квартиру №2 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ площа Шевченко, буд. 4; квартиру №5 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Шевченко буд. 4; квартиру №14 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 8-го Березня, буд. 2 заповів - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в рівних частинах кожному;

· квартиру №22 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд.10а; квартиру №7 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фучика, буд. 15; квартиру №384 в цілому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11 заповів - ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_5, померлого 05 вересня 2013 року, відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно. При цьому, частина спадкового майна (квартира №22, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд.10а та квартира №384, розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп. 11), були подаровані ОСОБА_5 за життя ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 1590 /а.с. 64 том 1/ та договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 1587 /а.с. 65 том 1/.

Також, 03 червня 2011 року ОСОБА_5 видав довіреність на імя ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровану в реєстрі за №722 /а.с. 62 том 1/. Згідно до цієї довіреності померлий ОСОБА_5 уповноважив свою дружину ОСОБА_2 представляти його інтереси перед всіма фізичними та юридичними особами, вести від його імені справи в усіх державних установах, кооперативних та громадських організаціях, комунальних, господарських та інших підприємствах, в тому числі в органах влади та місцевого самоврядування, в Пенсіонному фонді, в банківських установах, бюро технічної інвентаризації, в податковій інспекції Жовтневого району м. Дніпропетровська, в органах нотаріату з питання отримання дублікату договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована на його імя 06 лютого 1997 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі вищевказаного Позивачка та

Відповідачі звернулись до нотаріальної контори для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції хибно прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_8, яка пояснила, що вона, як врач-психіатр наглядала ОСОБА_5 з 1995 року по 2012 рік в КЗ «Дніпропетровський Спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР, при цьому він мав ідею великого цілительства, яка перейшла в парафренізацію, галюцинацій не мав, проте, мислення було паралогічним, відірваним від реальності, адекватно оцінювати свої дії не міг, страдав психічним розладом, мав діагноз «шизофренія», і їх не можна взяти до уваги, як не обґрунтовані.

В матеріалах справи міститься лист КЗ «Дніпропетровський Спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР від 05 вересня 2014 року №14/407 /а.с. 46 том 2/, згідно якого підтверджується, що ОСОБА_5 в минулому оглядався лікарем-психіатром Кунік ОСОБА_9, яка працює по теперішній час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_8 має необхідні медичні знання для визначення психічного стану хворого в період здійснення нагляду за ним.

За клопотанням позивача та його представника по даній справі була призначена комісійна посмертна судово-психіатрична експертиза спадкодавця ОСОБА_5, померлого 05 вересня 2013 року, на вирішення якої були поставленні питання з приводу того, чи міг померлий ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій під час вчинення спірних правочинів, шлюбу, та чи міг він керувати своїми діями при цьому. За результатами проведеної комісійної експертизи відділенням судово-психіатричних експертиз Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради був складений Висновок судово-психіатричного експерта №15 від 19 лютого 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_5 в період часу, що цікавить суд (на момент укладання правових дій), виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу в формі шизофренії параноідної. За своїм психічним станом у той період часу ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними /а.с. 126 129 том 2/.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 з 1978 року знаходився на обліку в КЗ «Дніпропетровський Спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР з діагнозом психопатія та був знятий з обліку внаслідок зміни місця проживання, що підтверджується листом КЗ «Дніпропетровський Спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР від 12.12.2014р. №14/310 /а.с. 85 том 2/. Крім того, в матеріалах справи знаходиться копія алфавітної карти КЗ «Дніпропетровський Спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР (а.с. 86 том 2), згідно якої встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, взятий на облік в 1978 році з діагнозом - психопатія.

Доводи апеляційної скарги про те що, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення повторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи не можна взяти до уваги, зважаючи на наступне.

14 квітня 2015 відповідачем ОСОБА_2 було заявлено клопотання про проведення повторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи у цивільній справі №201/15537/13-ц.

У обґрунтування заявленого клопотання відповідачка ОСОБА_2 зазначала, що викладені у Висновку обставини суперечать матеріалам справи та викликають сумніви у його правильності, що вказує на необхідність призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, зокрема виходячи з того, що жодний з наявних в матеріалах справи медичний документ не містить інформацію про наявність у ОСОБА_5 хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноідної. Діагноз (шизофренія параноідна) зустрічається лише у свідченнях лікаря психіатра ОСОБА_8, яка хоч і стверджувала про нібито наявний у ОСОБА_5 діагноз шизофренія, але не могла підтвердити свої свідчення жодним медичним документом, при цьому ОСОБА_8 свідчила про те, що ОСОБА_5 орієнтувався у часі та просторі, та розумів свої дії. Отже, у відповідача постало питання про те, якими медичними документами, наявними в матеріалах справи керувались експерти при встановлені висновку про наявність у ОСОБА_5 хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноідної. Окрім того, допитані у судовому засіданні свідки наголошували на повній адекватності в поведінці померлого та відсутності будь-яких ознак психічного захворювання, що не було взято до уваги експертами при проведенні (посмертної) судово - психіатричної експертизи по справі.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України унормовано, що призначення експертизи є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Відповідно до положень ст. 143 ЦПК України, для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Обґрунтовуючи подане клопотання, відповідач вказував на необхідність проведення повторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи, оскільки викладені у висновку обставини суперечать матеріалам справи та викликають сумніви у правильності висновку експертів. При цьому ОСОБА_2 посилалась на те, що жодний з наявних в матеріалах справи медичний документ не містить інформацію про наявність у ОСОБА_5 хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноідної. А допитані у судовому засіданні свідки наголошували на повній адекватності в поведінці померлого та відсутності будь-яких ознак психічного захворювання.

Окрім того, відповідач наголошувала на тому, що експертиза за даною категорією справ є обовязковою та за наявних суперечностей у висновку матеріалам справи має бути повторно призначена для проведення судом.

Відмовляючи у призначенні повторної експертизи, суд першої інстанції виходив з наступного.

Дійсно, за даною категорією справ, за клопотанням хоч однієї із сторін, призначення судової психіатричної експертизи є обовязковим. Призначення та проведення повторної експертизи не є обовязковим, а відбувається у відповідності до вимог ст. 150 ЦПК України.

Як зазначалось вище, по даній справі вже була призначена та проведена комісійна посмертна судово-психіатрична експертиза спадкодавця ОСОБА_5, померлого 05 вересня 2013 року. Перелік питань, які ставилися на вирішення судового експерта був погоджений учасниками процесу та їх вирішення в повній мірі висвітлювало предмет спору.

Окрім того, за клопотанням сторони відповідача у судовому засіданні був допитаний судовий експерт, що входив до групи експертів, які проводили судову експертизу та в повній мірі відповів на всі питання сторін, зокрема відповідача.

Так, судово-психіатричний експерт ОСОБА_10, допитаний у судовому засіданні за клопотанням представника ОСОБА_2 за результатами проведеної експертизи зазначав, що особи, які страждають на шизофренію параноідну, зовні можуть не відрізнятись від здорових людей, можуть поводити себе адекватно, спілкуватись з іншими людьми та можуть орієнтуватись у просторі, в часі та у своїй особистості, хоча при цьому і не усвідомлюють значення багатьох своїх поступків та юридично-значимих дій.

Також, судовий експерт в судовому засіданні пояснив, що при проведенні судово-психіатричної експертизи колегією експертів були досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи, протее, при вирішенні поставлених на розгляд експертів питань, останні надавали перевагу медичним документам (доказам), з урахуванням специфіки предмета дослідження та необхідності при його вирішенні наявності спеціальних медичних знань.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, при проведенні посмертної судово психіатричної експертизи судові експерти досліджували матеріали даної цивільної справи, а тому мали можливість врахувати усі докази, при їх належності, для встановлення психічного стану померлого у відповідний проміжок часу, що запитувався судом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що Висновок судово-психіатричного експерта №15 від 19 лютого 2015 року в повній мірі відповідає матеріалам справи та наявним в ній доказам, а отже, у суду відсутні будь-які сумніві у його правильності, повноті та обґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв як доказ висновок комісійної судової експертизи, оскільки, він був отриманий в передбаченому порядку ліцензованими експертами. Здобуті в ході розгляду справи докази не спростували висновок (посмертної) комісійної судово - психіатричної експертизи, а відповідачем переконливих аргументів чи доказів на спростування вказаного висновку до суду не надано; вказаний висновок узгоджується з іншими матеріалами справи і не протирічить їм.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає, що суд першої інтанції правильно визнав недійсними: договір дарування від 11 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 Ю.М. та ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за №1587, згідно якого предметом дарування виступала квартира №22, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Гоголя, буд. 10а; договір дарування від 11 грудня 2012р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за №1590, згідно якого предметом дарування виступала квартира №384, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. 11, корп.. 11; заповіт складений ОСОБА_5 від 23.05.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №175; довіреність видану ОСОБА_5 на ОСОБА_2 від 03 червня 2011 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровану в реєстрі за №722.

Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38 - 40 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

На підставі зазначеного та з урахуванням вище встановлених обставин щодо психічного здоровя ОСОБА_5, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про визнання недійсним шлюбу, укладеного 23 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Наведені у апеляційній скарзі доводи відповідачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.І.Гайдук

ОСОБА_11