Справа № 1319/2-73/10 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/33/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.,

секретаря - Куцика І.Б.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа - державний нотаріус Шостої львівської державної нотаріальної контори Гузела Н.М., про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири,-

встановила:

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 22 березня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори Гузелою Н.М., з тих підстав, що відповідач ОСОБА_6 страждає тяжким психічним захворюванням, внаслідок якого він є недієздатним, а тому не міг укладати цього договору.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2010 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 22 березня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори Гузелою Н.М.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 08 грн. 50 коп. на відшкодування сплаченого судового збору та 07 грн. 50 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника - ОСОБА_3, просить рішення скасувати з підстав недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції розглянув справу без її участі і в матеріалах справи немає підтвердження про отримання нею судових повісток, хоча позивачеві було достовірно відомо про її місце проживання в США. На думку апелянта, суд при вирішенні даного спору безпідставно не застосував наслідки спливу позовної давності. Окрім того, зазначає, що ОСОБА_6 не визнаний у встановленому законом порядку недієздатним, є живий на сьогоднішній день, а тому лише він, як сторона договору, міг оспорювати укладений між ним та донькою договір дарування. Неправильним апелянт вважає й висновок суду про те, що ОСОБА_6 на момент укладення спірного договору не володів необхідним обсягом цивільної дієздатності, оскільки він ґрунтується лише на висновку судової психолого-психіатричної експертизи, який складений через чотири роки після укладення оспорюваного договору. Проте, із самого договору дарування, на думку апелянта, вбачається, що на момент оформлення договору дарувальник був в адекватному стані, розумів значення своїх дій, спілкувався з нотаріусом, в якого не виникло жодних сумнівів щодо психічного стану дарувальника, останній власноручно підписав договір та підписався в реєстрі вчинення нотаріальних дій і, окрім того, він не був визнаний недієздатним за рішенням суду, а отже, мав необхідний обсяг дієздатності для укладення оспорюваного позивачем договору. Підтвердженням волевиявлення дарувальника щодо дарування належної йому частини квартири доньці, апелянт вважає й факт оформлення ним на доньку заповіту, який передував укладенню оспорюваного договору дарування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони апелянта в підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, пояснення відповідача ОСОБА_6, який відніс вирішення даного спору на розсуд суду, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є договір дарування, укладений 22 березня 2005 року між відповідачем ОСОБА_6 (дарувальником) та його донькою - відповідачем ОСОБА_2 (обдарованою), посвідчений державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори Гузелою Н.М., згідно з яким, ОСОБА_2 отримала в дар від свого батька 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

На підставі вказаного вище договору дарування відповідач ОСОБА_2 28 березня 2005 року зареєструвала своє право власності на отриману в дар частку квартири (а.с.111).

У відповідності до п.3 договору дарування, відчужувана дарувальником частка в квартирі належала йому на момент укладення договору на підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2004 року, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10 вересня 2004 року за реєстровим №5346767.

Цим рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2004 року, яке набрало законної сили і на сьогоднішній день не скасоване судами вищестоящих інстанцій (а.с.15), було визначено частки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку вони набули в процесі приватизації (а.с.13, 14), - по 1/2 частині квартири кожному з них.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_6 та ОСОБА_4 10 вересня 2004 року зареєстрували своє право на 1/2 частину квартири за кожним з них, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 вересня 2004 року (а.с.111, 112).

Таким чином, за оспорюваним позивачем ОСОБА_4 договором дарування відповідач ОСОБА_6 розпорядився належною йому на праві власності часткою в квартирі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 на момент укладення оспорюваного позивачем договору дарування не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. При цьому, суд виходив з того, що за висновком комплексної амбулаторної психолого-психіатричної експертизи від 12.06.-16.10.2009 року (а.с.28-31) ОСОБА_6 станом на 22 березня 2005 року (на момент укладення оспорюваного договору дарування) страждав стійким хронічним хворобливим розладом психічної діяльності у формі параноїдної шизофренії з вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить нормам матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

У відповідності до ч.2 ст.30 ЦК України, обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.ст.36, 39 ЦК України, фізична особа може бути обмежена у своїй цивільній дієздатності або може бути визнана недієздатною лише за рішенням суду у встановленому процесуальним законом порядку.

В силу вимог ч.4 ст.36 та ч.1 ст.40 ЦК України, цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою або фізична особа визнається недієздатною лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Судом встановлено, оскільки цей факт визнається сторонами, що ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним і такого рішення судом не ухвалювалось, а тому правових підстав для висновку про те, що в момент укладення ним оспорюваного правочину він був недієздатним або обмежено дієздатним немає.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред»явити її опікун (ч.2 ст.225 ЦК).

Враховуючи те, що дарувальник ОСОБА_6 є живий на сьогоднішній день і ні на момент укладення оспорюваного договору дарування, ні в подальшому не був визнаний недієздатним у встановленому законом порядку, а за оспорюваним договором дарування він відчужив своїй доньці належну йому на праві власності частку у вказаній вище квартирі, на яку позивач ОСОБА_4 за встановлених обставин справи законних прав не має, - її вимога про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, укладеного між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_2, не підлягає задоволенню, оскільки права позивача оспорюваним договором не порушені, а, відповідно до ст.15 ЦК України, лише порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту.

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм закону та фактичних обставин справи, встановлення психічного стану відповідача ОСОБА_6 в момент укладення ним оспорюваного договору дарування правового значення для вирішення даного спору немає.

Суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не застосував до них норми матеріального закону, які підлягали застосуванню, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 з наведених вище мотивів та з урахуванням проаналізованих апеляційним судом норм матеріального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Курій Н.М.

Мельничук О.Я.