УХВАЛА

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона та відповідачі є наймачами квартири АДРЕСА_1, який належить місцевій раді.

У зв'язку з відкриттям спадщини на будинок АДРЕСА_2, відповідачі у липні 2010 року вибули на постійне місце проживання до вказаного будинку, а 26 січня 2011 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.

Ураховуючи викладене, позивачка вважала, що відповідачі вибули на інше постійне місце проживання, тому на підставі ст. 107 ЖК УРСР просила визнати їх такими, що втратили право користування у зазначеній вище квартирі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вищевказані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачі отримали спадщину та з липня 2010 року добровільно вибули на інше постійне місце проживання разом з малолітньою дитиною - ОСОБА_7

Пороте повністю за такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що сторони у справі є наймачами та зареєстровані у АДРЕСА_1.

Позивачка посилалась на те, що у зв'язку з відкриттям спадщини на будинок АДРЕСА_2, відповідачі у липні 2010 року вибули на постійне місце проживання до вказаного будинку, а 26 січня 2011 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме позивачка повинна довести факт вибуття відповідачів зі спірного житла та обрання ними іншого постійного місця проживання.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не дали належної правової оцінки письмовим доказам того, що відповідачі не втратили зв'язку з спірним жилим приміщенням, основним квартиронаймачем якого є відповідачка ОСОБА_4, та яку відкрито особистий рахунок. Так, без належної оцінки залишились акт комісії дільниці № 7 КП ЖКС «Пересипський» від 14 жовтня 2014 року про те, що в спірній квартирі знаходяться дитячі речі, меблі, техніка, посуд, одежа, що належать ОСОБА_4 (а.с. 87), численні квитанції про сплату відповідачами житлово-комунальних послуг за вказану квартиру (а.с. 30-37, 57-62), а також показанням свідків, які суди оцінили критично, проте ці показання у своєму взаємозв'язку та сукупності фактично підтвердили дані, зафіксовані у письмових доказах.

Крім того, посилання апеляційного суду на те, що спірна квартира фактично не пристосована для проживання малолітньої дитини, є такими, що знаходяться поза межами предмета та підстави пред'явленого позову.

Отже, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що заборонено вимогами ч. 4 ст. 60 ЦПК України. А саме по собі оформлення спадкових прав за іншим жилим приміщенням ще не свідчить про обрання цього житла своїм постійним місцем проживання.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик