Провадження № 22-ц/780/993/15 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк
Категорія 18 02.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А. С., членів колегії - суддів Журби С.О., Суханової Є.М., із участю секретаря Химинець Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И Л А :

28 жовтня 2014 року Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось до суду із позовом, де просить визнати недійсним п. 5 договору позики, укладеного 20 вересня 2012 року з ОСОБА_1, яким передбачено, що у разі розірвання трудового договору з ініціативи позикодавця або за угодою сторін, позика позикодавцю не повертається та вважається такою, що погашена.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що пунктом 5 правочину зумовлюється відсутність реального настання правових наслідків, що встановлені договором позики.

Окрім того, в момент укладання згаданого правочину із включенням до нього положення пункту 5 договору, недодержано обов'язкової вимоги для його чинності, а саме вимоги, передбаченої ч. 1 ст. 203 ЦК України відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року у позові Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив, що спірний договір, зокрема його п. 5, відповідає вимогам закону, позивачем, всупереч положень ст. 60 ЦПК України, не надано безспірних доказів щодо наявності підстав його недійсності.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Суд, закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 20 вересня 2012 року між сторонами укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за №12922 ( а.с. 9-11 ).

Відповідно до правочину, позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 200 000 грн. ( п. 1 договору ).

Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 20 вересня 2027 року ( п. 2 договору ).

Пунктом 5 правочину передбачено, що у разі розірвання трудового договору з ініціативи позикодавця або за угодою сторін, позика позикодавцю не повертається та вважається такою, що погашена.

Зазначене положення, на переконання апеляційного суду, суперечить інтересу держави в особі позивача - Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, змісту ст. 1049 ЦК України, згідно першої частини якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі наявності такої умови правочину, нівелірується обов'язок позичальника повернути грошові кошти та порушується право позикодавця на отримання грошових коштів, що є підставою для звернення позивача до суду із названими вимогами у відповідності до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України.

Окрім цього, зазначений пункт правочину суперечить положенням п. 2 про повернення суми позики та не відповідає вимогам ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Надані суду апеляційної інстанції докази про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці начальника служби маркетингу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з 01 по 31 жовтня, з 03 по 14 та з 17 по 28 листопада, з 01 по 31 грудня 2014 року, на переконання апеляційного суду, окрім іншого, також свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог, підтвердженням того, що зміст п. 5 договору суперечить ЦК України, зокрема, ст. 1049 ЦК України та інтересам позивача.

Таким чином, позов Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною підлягає до задоволення у відповідності до положень ст.ст. 203, 215, 509, 1049 ЦК України.

Суд першої інстанції, при ухваленні рішення, викладеного не врахував, і, таким чином, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, внаслідок чого ухвалив рішення без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 203, 215, 1049 ЦК України, ст.ст. 11, 57-60, 213-214 ЦПК України.

Не надав суд першої інстанції і належної оцінки, усупереч вимогам ст. 212 ЦПК України, зазначеним письмовим доказам по справі, які свідчать про обґрунтованість заявлених вимог до відповідача.

Відтак, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення зазначених судом другої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а тому апеляція Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною підлягає задоволенню.

У даному випадку, необхідно оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення заявлених вимог за їх обґрунтованістю, встановленою судом другої інстанції, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України та зазначених норм матеріального права.

При цьому, необхідно, згідно положень ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною судовий збір у розмірі 365,40 ( 1 218 х 0,2 + 1 218 х 0,2 х 50 : 100 ) грн.

Таке рішення, на переконання апеляційного суду, ніяким чином не зачіпає будь-які цивільні права та інтереси приватного нотаріуса, який посвідчував правочин, а тому незалучення його у справі правового значення для правильного вирішення спору, в такий спосіб, немає.

Тим паче, суд апеляційної інстанції позбавлений такої можливості у відповідності до положень чинного процесуального законодавства.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною задовольнити. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним п. 5 договору позики, укладеного 20 вересня 2012 року між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрованого в реєстрі №12922.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною судовий збір у розмірі 365,40 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

Є.М. Суханова