Справа №489/3423/15-ц 17.09.2015 17.09.2015 17.09.2015
Провадження №22-ц/784/1866/15
Справа № 489/3423/15 Головуючий першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22-ц/784/1866/15 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю: позивачок ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та представника відповідача Статкевської І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (далі - Управління з використання та розвитку комунальної власності) про визнання бездіяльності протиправною та визнання права на приватизацію,

В С Т А Н О В И Л А :

26 травня 2015 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Управління з використання та розвитку комунальної власності про визнання бездіяльності протиправною та визнання права на приватизацію.

Зазначали, що зареєстровані та постійно проживають у гуртожитку АДРЕСА_2, які були надані для проживання колишньому чоловіку позивачки ОСОБА_2 у зв'язку із його трудовими відносинами з ПКБ «Інститутом імпульсних процесів та технологій».

Позивачки не мають ордеру на вселення до вказаних кімнат, але постійно там проживають і в повному обсязі оплачують житлово-комунальні послуги. Проте, відповідач на їх звернення не видає розпорядження щодо приватизації займаного ними помешкання.

Посилаючись на викладене, позивачки просили визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду їхньої заяви від 26 березня 2015 pоку, зареєстрованої за вхідним номером 52/10.01-35, про приватизацію кімнат АДРЕСА_2 та визнати за ними право на приватизацію цих приміщень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачки, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, просили скасувати вказане рішення та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані сторонами докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню через наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивачок до відповідача розглянуто у встановленому порядку, а права на приватизацію свого житла вони не мають.

Між тим, не з усіма висновками місцевого суду можна погодитись.

Так, звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про приватизацію ними спірних житлових приміщень Гуртожитку було розглянуте ще 22 червня 2011 року спеціальною комісією Миколаївського міськвиконкому із розв'язання проблемних питань забезпечення прав мешканців гуртожитків на житло, яка не надала позивачкам згоди на приватизацію указаних кімнат Гуртожитку.

Як вбачається зі змісту заяви позивачок від 26 березня 2015 pоку вони вкотре та з тих же підстав просили передати їм ті ж приміщення Гуртожитку в приватну власність шляхом приватизації.

На вказану заяву відповідач письмово відповів позивачкам листом за № 487/10/01/08/15 від 5 травня 2015 року, з посиланням на попередній лист від 2 березня 2012 року про відмову в приватизації рішенням спеціальної комісії. При цьому, видача окремого розпорядження щодо відмови у погодженні приватизації не потрібно. Отже, викладене свідчить про розгляд відповідачем спільної заяви позивачів у встановленому порядку.

Враховуючи викладене, вимоги в частині визнання бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивачок від 26 березня 2015 pоку про приватизацію кімнат АДРЕСА_2 місцевий суд обґрунтовано визнав безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду про відсутність у позивачок права на приватизацію кімнат Гуртожитку.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація - це правочин між державою у особі її повноважних органів визначених ч. 1 ст. 8 цього Закону та громадянином щодо безоплатної передачі майна з державного житлового фонду у власність громадянина, який має право користування зазначеним майном.

За положеннями вимог ст. 8 цього Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно названого Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Статтею 1 указного Закону визначено, що особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Таким нормативним актом є Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», згідно якого громадяни мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону за певних умов. Зокрема, такими умовами є постійне проживання громадянина у гуртожитку та відсутність у нього права на приватизацію іншого житла.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 червня 1991 року, який розірвали 17 січня 2015 року, хоча спільно не проживають з 2006 року. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3, 1992 року народження.

Під час шлюбу ОСОБА_5, у зв'язку з трудовими відносинами з ПКБ «Інститут імпульсних процесів та технологій», було надано для проживання кімнати АДРЕСА_2, який перебуває на балансі КП СКП «Гуртожиток» за рішення Миколаївської міської ради № 1/26 від 1 червня 2006 року «Про припинення комунальних підприємств шляхом ліквідації».

В зазначених кімнатах з 25 грудня 1993 року були зареєстровані та проживали ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 При цьому в самому Гуртожитку ОСОБА_2 зареєстрована з 5 березня 1992 року, а ОСОБА_3 - з дня народження.

Як мешканець Гуртожитку, ОСОБА_5 перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов складом сім'ї з трьох осіб.

Згідно витягу з протоколу № 7 спільного засідання адміністрації та профкомів ВАТ ЕК «Миколаївобленерго» від 21 липня 2003 року ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 була виділена на їх сім'ю двокімнатна квартира АДРЕСА_1 зі зняттям з квартирного обліку.

Затим, у пункті 1 рішенням Виконкому Миколаївської міської ради № 429 від 27 лютого 2004 року «Про надання квартир у житловому будинку по АДРЕСА_1 в указаному будинку ОСОБА_5 на склад сім'ї з трьох осіб (він, дружина, дочка) з виключенням із квартирного обліку. Другим пунктом цього ж рішення виконком погодив передачу у власність квартир у тому ж будинку кільком особам, але прізвище ОСОБА_5 в цьому переліку відсутнє.

Оскільки названий будинок не був повністю добудованим і не зданим в експлуатацію, то 25 липня 2003 року ОСОБА_5 уклав із ВАТ ЕК «Миколаївобленерго» договір на дольову участь у будівництві цього будинку з подальшим набуттям права власності на зазначену квартиру.

Потім, рішеннями № 1414 від 16 липня 2004 року Виконкому Миколаївської міської ради «Про внесення змін та доповнень до рішень виконкому міської ради від 27.02.04 № 429, від 24.03.04 № 593, від 23.04.04 №752» до зазначеного рішення виконкому № 429 від 27 лютого 2004 року внесені наступні зміни: «виключити з п. 1 слова про надання двокімнатної квартири № 35 в указаному будинку ОСОБА_5 на склад сім'ї з трьох осіб (він, дружина, дочка) з виключенням із квартирного обліку». А до п. 2 цього ж рішення включені слова: ОСОБА_5 - кв. 35, 2-кімнатна, площею 31,3 кв. м». Тобто цими рішеннями погоджено передачу у власність лише ОСОБА_5 зазначеної квартири, на яку він 4 жовтня 2004 року отримав свідоцтво про право власності та зареєстрував його у встановленому порядку.

Таким чином посилання відповідача на те, що позивачкам вже надана для проживання квартира АДРЕСА_1 є безпідставними.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 не виселялись із Гуртожитку до квартири ОСОБА_5 і не реєструвались там, а були перереєстровані в спірних кімнатах 25 грудня 2003 року вже після отримання ОСОБА_5 у власність квартири АДРЕСА_1.

Тому рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2008 року в справі за позовом СП «Гуртожиток» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, лише ОСОБА_5 був визнаний таким, що втратив право користування кімнатами АДРЕСА_2, а в задоволенні такого ж позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було відмовлено.

Отже, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення при розгляді даної справи, підтверджено право позивачок на проживання та користування спірними приміщеннями Гуртожитку. Відтак, вони мають право на приватизацію цього житла при дотриманні необхідних умов і процедур.

Однак, відмовляючи позивачкам у праві на приватизацію кімнат Гуртожитку, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, відповідно до пунктів 1,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення в частині відмови в задоволенні позову про приватизацію житла підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення таких позовних вимог, А в іншій частині вказане рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання права на приватизацію житлових приміщень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право на приватизацію житлових приміщень кімнат АДРЕСА_2

В іншій частині вказане рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: