Справа № 344/8591/14-ц
Провадження № 2/344/366/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мистецького об`єднання «Елегія», третя особа Івано-Франківська обласна рада про скасування наказу про звільнення, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки середньомісячної заробітної плати на день розрахунку, індексацію заробітної плати, компенсацію моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

до Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Мистецького об`єднання «Елегія», третя особа Івано-Франківська обласна рада про скасування наказу про звільнення, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки середньомісячної заробітної плати на день розрахунку, індексацію заробітної плати, компенсацію моральної шкоди. В позові вказано, що позивач працював в мистецькому об`єднанні «Елегія» Івано-Франківської обласної ради на посаді артиста оркестру. З 01/12/2006 р. припинено бюджетне фінансування відповідача. 20/02/2007 р. рішенням Івано-Франківської обласної ради затверджено склад ліквідаційної комісії для здійснення ліквідаційної процедури відповідача. Рішенням ДПІ в м. Івано-Франківськ №148 від 06/08/2007 р. ухвалено виключити відповідача із переліку неприбуткових організацій. 27/02/2008 р. Господарським судом Івано-Франківської області визнано банкрутом відповідача, відкрито ліквідаційну процедуру. У зв`язку з цим позивача звільнено з посади у відповідача за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає вказаний наказ незаконним та просив суд скасувати його, також позивач просив суд про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки середньомісячної заробітної плати на день розрахунку, індексацію заробітної плати, компенсацію моральної шкоди.

29/10/2014 р. представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд зобов`язати відповідача виплатити заборгованість із заробітної плати, а саме середній заробіток за час затримання за період з 01/12/2006 р. по даний час в сумі 107184 гривень; зобов`язати відповідача виплатити здійснити індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму з моменту виплати по даний час; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 30000 гривень; зобов`язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі, а саме середній заробіток за час затримання середньомісячної заробітної плати за період з 01/12/2006 р. по даний час.

В справі Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatismutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (AleksandrShevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Судом повідомлено відповідача про час і місце розгляду справи за його участі, він розпорядився своїм правом на участь в судовому засіданні на власний розсуд.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до довідки відповідача позивач працював на посаді артиста і за період з 01/12/2006 р. по 31/12/2007 р. йому нараховано, але не виплачувалось заробітну плату в сумі 2526,07 гривень. Заробітна плата нараховано в розмірі половини розміру мінімальної заробітної плати, встановленої у спірний період по сумісництву.

Відповідно до інформації Головного фінансового управління Івано-Франківської обласної державної адміністрації МО «Елегія» здійснювало концертну діяльність.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13/01/2015 р. артисти відповідача працювали по сумісництву. Діяльність артистів не була постійною. Отже для артистів робота у відповідача не була основною. Заробітна плата артистам виплачувалась відповідно до фактично виконаної роботи.

04/09/2008 р. відповідачем прийнято наказ № 7 про звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до витягу з ЄДРЮОФОП на 04/03/2014 р. юридична особа відповідача не припинена, відомості не підтверджені.

В протоколі ліквідаційної комісії Івано-Франківської обласної ради від 11/10/2007 р. №5 визнано заборгованість по заробітній платі станом на 03/05/2007 р.

Івано-Франківська обласна рада подала письмову заяву, в якій заперечила позов та надала пояснення про те, що відповідач є юридичною особою і несе відповідальність перед його кредиторами і працівниками самостійно, заробітна плата працівників відповідача не відноситься до бюджетних коштів. Третя особа не визнала вимоги позивача щодо компенсації йому моральної шкоди, оскільки вважає, що не було порушено права позивача. Третя особа просила суд застосувати строк давності звернення до суду із заявою про визнання звільнення незаконним.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Всупереч вимог ст. 233 КЗпП України позивач не звертався у встановлений строк та не навів доказів поважності причин про пуску такого строку.

В силу ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

З часу заснування МО «Елегія» і по 2006 рік фінансова підтримка його діяльності проводилася виключно за рахунок коштів обласного бюджету, однак з 2007 року така була припинена. Оскільки самостійної діяльності колектив не проводив, фінансування з інших джерел не отримував, то вини мистецького об'єднання «Елегія» у затримці розрахунку при звільненні позивача не встановлено.

Доказів фактчиного виконання роботи, в період припинення будь-якої діяльності відповідача позивач суду не надав.

За таких обставин відсутні підстави для здійснення нарахування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

20.09.2012 року ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області провадження у справі №Б-21/282 про банкрутство мистецького об'єднання «Елегія» припинено, затверджено звіт та ліквідаційний баланс МО, ліквідовано юридичну особу, визнано погашеними вимоги не задоволені за недостатністю майна боржника.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.04.2013 року ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20.09.2012 року скасовано, а провадження у справі про банкрутство МО «Елегія» припинене.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Видаючи наказ на звільнення ліквідатором не було дотримано вимог про попередження звільнення з ініціативи власника за 2 місяці, ознайомлення з наказом про звільнення,не проведено повний розрахунок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача внаслідок введення процедури ліквідації мистецького об'єднання «Елегія» вчинене з порушенням ст. ст. 41, 49-2 КЗпП України.

Однак, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно до ст. 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Зокрема ст. 233 КЗпП України передбачений 1 (одно) місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі та 3 (трьох) місячний строк з приводу інших порушень трудових прав.

Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Третя особа просила суд застосувати строк давності звернення до суду із заявою про визнання звільнення незаконним.

Таким чином, враховуючи, що позивач не просив поновити пропущений строк, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Діяльність мистецького об'єднання ,,Елегія" фактично було припинено з 2008 року, оскільки рішенням засновника - Івано-Франківської ОДА від 20.02.2007 року розпочато процедуру ліквідації, а в лютому 2008 року постановою Господарського суду Івано-Франківської області (в послідуючому скасованою) мистецьке об'єднання "Елегія" визнано банкрутом.

В обґрунтування нарахованої позивачем суми заборгованості з 01.12.2006р. - в сумі 107184 гривень, не подано жодних доказів.

Однак, враховуючи, що заочним рішення Івано-Франківського міського суду за заявою позивача ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати та за затримку виплати заробітної плати і рішення набрало законної сили, суд вважає, що, оскільки у вказаній частині провадження раніше було відкрито попереднім складом суду і тим самим на підставі практики Європейського суду з прав людини встановлено соціальну важливість спору для позивача в цій частині, а стягнення вказаних грошових коштів позивач обґрунтовував як компенсацію за невиконання відповідачем рішень судів раніше, однак у вказаній частині спір вже було вирішено судом і за умови зміни підстави позову прохання про стягнення визнаної заборгованості із заробітної плати не підлягає стягненню за цим рішенням суду, а підлягає стягненню за попередніми судовими рішеннями, ухваленими на користь позивача.

В свою чергу відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності.

Згідно з ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078).

Структуру заробітної плати визначено в ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати, згідно з п-п. 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за № 114/8713.

Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати, також без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті, при вiдсутностi спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі 6-144ц13, де вказано, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так позивач не просив суд про стягнення визначеної суми індексації заробітної плати, а просив суд зобов`язати відповідача нарахувати йому та виплатити відповідну індексацію.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, зміст якої передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже в частині стягнення моральної шкоди позов не обґрунтовано належними правовими підставами, оскільки позивач не довів, що внаслідок звільнення його з роботи за сумісництвом, він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві звязки, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Змагальність сторін полягає у наданні ними суду обґрунтованого розрахунку їх прохань про стягнення грошових коштів або такого ж розрахунку на спростування прохання про стягнення грошових коштів. Однак суду не належить ініціативи в обчисленні замість позивача та його представника суми грошових коштів, яка виражає їх праводомагання до відповідача, а тому не можуть бути стягнуті грошові кошти без надання суду обґрунтованого розрахунку, а також стягнути грошові кошти на момент вирішення спору без надання суду відповідного розрахунку. Вказані дії є формою зловживання правом на звернення до суду і не можуть бути толеровані судом. Обчислення суми заборгованості судом означало б порушення принципу змагальності і диспозитивності в цьому спорі. При цьому в КЗпП України передбачено правовий механізм, відповідно до якого заборгованість із заробітної плати підлягає обчисленню і сплаті працедавцем, який вивільнив працівника. І за умови не виконання вказаного обов`язку відповідача може бути зобов`язано здійснити відповідні дії.

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так само у справі Європейського суду з прав людини "Preda and Dardari v. Italy" (1999) та інших вказано, що сторони не вправі використовувати принципи, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Тому безпідставне стягнення грошових коштів з відповідача є порушенням майнових прав останнього і не може бути здійснено на основі позову позбавленого правових підстав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим в частині нарахування позивачу індексації нарахованої та не виплаченої заробітної плати. Розмір індексації встановлюєтсья Кабінетом Міністрів України, а тому є безспірним і підлягає нарахуванню відповідачем на підставі положень КЗпП України самостійно. Позивач просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому суму індексації невиплаченої заробітної плати.

Судові витрати підлягають стягненню відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд, -

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково;

зобов'язати Мистецьке об'єднання «Елегія» здійснити індексацію нарахованої та невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1;

в іншій частині позову відмовити;

стягнути з Мистецького об'єднання «Елегія», що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21 () на користь держави судовий збір в сумі 243 гривень 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський