Ухвала іменем україни 08 квітня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Штелик С.П., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Іваненко Ю.Г. Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чернова Олена Іванівна, про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави вартістю 446 617 грн 10 коп., за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2014 року,в с т а н о в и л а:У червні 2011 року прокурор Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему в Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чернова О.І., про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання державного акта недійсним та повернення земельної ділянки. На обґрунтування позовних вимог вказував, що голова Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_7 спільно із директором Приватного підприємства агентства нерухомості «9 ярдів» (далі - ПП АП «9 ярдів») ОСОБА_8 у період часу із березня 2008 року по червень 2008 року здійснив розтрату земельних ділянок, розташованих на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, надав дозволи на складання технічної документації та передавав у власність громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за відсутності таких звернень у порядку ст. 118 ЗК України з метою подальшого перепродажу, у зв'язку з чим порушено кримінальну справу. З цих підстав позивач посилався на нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_9 (яка діяла від імені ОСОБА_3.) (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), і просив скасувати виданий на ім'я ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку від 19 вересня 2008 року серії НОМЕР_1 загальною площею 2,00 га, яка розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та повернути земельну ділянку у власність держави. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року, позов прокурора Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чернова О.І., про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки вартістю 446 617 грн 10 коп. у власність держави задоволено.Визнано нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,00 га, розташованої на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_9, яка діяла від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Черновою О.І. і зареєстрований в реєстрі за № 635. Скасовано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_2 від 19 вересня 2008 року, виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 3321 - р від 25 липня 2008 року, на земельну ділянку, що розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,000 га, виданий на ім'я ОСОБА_3, вартістю 446 617 грн 10 коп. Повернуто земельну ділянку площею 2,000 га, розташованої на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у власність держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави суму судового збору в розмірі 114 грн 70 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2014 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по 57 грн 35 коп з кожного. В іншій частині заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровськї області від 12 червня 2013 року залишено без змін. У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10, представника Генеральної прокуратури України, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.Задовольняючи позов, місцевий суд, виходив із того, що відповідачем з порушенням вимог ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України отримано спірну земельну ділянку, в зв'язку із чим державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_3 на зазначену землю, підлягає скасуванню, а укладений між відповідачами договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки - визнанню нікчемним. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки нікчемним, скасування державного акта та повернення спірної земельної ділянки у власність держави, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вироком встановлено незаконність дій осіб при передачі у власність спірної земельної ділянки, та вказаний договір купівлі-продажу суперечить вимогам ст. 228 ЦК України, а тому є недійсним. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що солідарне стягнення судових витрат цивільним процесуальним законом не передбачено. Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 25 липня 2008 року ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га, що розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. На підставі вищевказаного розпорядження 19 вересня 2008 року на ім'я ОСОБА_3 було видано державний акт. Згідно із договором купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року ОСОБА_3, від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_9, продав спірну земельну ділянку ОСОБА_4 Частиною 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Пунктом «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.Частиною 4 ст. 61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тобто, виходячи з аналізу вищевказаної норми, умови обов'язковості вироку (постанови) суду при розгляді цивільної справи - якщо суд розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої ухвалено вирок (постанову) суду, та у частині встановлення виключно тієї обставини чи мали місце ці дії (які є підставами позову в цивільному процесі) чи вчинені вони цією особою. Дії особи встановлені у вироку (постанові) суду мають становити підстави позову у цивільних справах позовного провадження про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок (постанову). Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд послався як на підставу звільнення від доказування - вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року відносно голови Дніпропетровської районної державної адміністрації ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 364 КК України та заступника начальника відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_11 та ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 КК України, ч. 2 ст. 364 КК України. Як вбачається з матеріалів справи, зазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 незаконно вивели з державної власності, шляхом зловживання службовим становищем земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що знаходилися на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, в тому числі й спірну земельну ділянку, що була передана у власність ОСОБА_3 Таким чином, оскільки предметом позову є визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та повернення земельних ділянок у державну власність, при цьому підставою позову було розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації, а не вчинення злочинних дій ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, при цьому, що й зазначеного вироку на час звернення прокурора до суду з позовом та на момент ухвалення судом першої інстанції рішення не існувало, тому відомості про обставини, визначені у мотивувальній частині цього вироку, які мають значення для справи, суд може брати до уваги як письмовий доказ, на засадах його оцінки у сукупності з іншими доказами. Поряд із цим судом апеляційної інстанції не перевірялися обставини щодо того, чи наявні визначені ст. 118 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) підстави для прийняття рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки відповідачу, чи не порушений визначений ст. ст. 116, 118 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) порядок надання земельної ділянки у власність відповідачу та чи правомірно видано ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю, а також залишив поза увагою той факт, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу виконавчої влади і вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Крім того, суд апеляційної інстанції всупереч ст. 11 ЦПК України безпідставно послався у своєму рішенні як на підставу для визнання правочину недійсним - положення ст. 228 ЦК України, оскільки з цих підстав позов не заявлявся та місцевим судом вказана норма застосована не була, так само як і не вирішувалося питання визнання недійсності вказаного договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків та моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. При цьому виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Крім того, на порушення вимог ст. ст. 11, 214, 215 ЦПК України місцевий суд залишив поза увагою те, що прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив, поміж іншого, визнати укладений 17 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки нікчемним на підставі ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, питання про витребування цієї земельної ділянки на підставі ст. 388 ЦК України не ставив, при цьому суд першої інстанції, вказуючи про невідповідність вказаного договору вимогам закону та одночасно витребувавши земельні ділянки від добросовісного набувача ОСОБА_4, не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував вищенаведених норм матеріального права і не застосував правову норму, яка підлягає застосуванню. Також, визнавши укладений між сторонами договір купівлі-продажу нікчемним, судом першої інстанції не враховано роз'яснення, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, де зазначено про те, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, ухвалені у справі рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а:Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково. Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий С.П. Штелик Судді І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Попович