Провадження № 22-ц/779/1460/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод та вселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод та вселення, зазначивши, що під час перебування у шлюбних відносинах із ОСОБА_5 в травні 2003 року придбали дві двохкімнатні квартири АДРЕСА_2, які вони об'єднали в одну квартиру. Дана квартира складається з 4-х кімнат житловою площею 85 кв.м., а саме: кімнати площею - 16,4 кв.м., кімнати площею -30,7 кв.м., кімнати площею13,9 кв.м., кімнати площею - 24,0 кв.м. В склад квартири входить кухня - площею 18,1 кв.м., ванна кімната - 7,6 кв.м., коридор - площею 18,7 кв.м. Загальна площа вказаної квартири становить - 136,5 кв.м. Однак після розірвання шлюбу відповідач поміняла замки в квартирі і чинила йому перешкоди в користуванні житлом, в зв'язку з чим просив суд усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, вселити його та встановити порядок користування спірним жилим приміщенням.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи.

Апелянт зазначив, що не погоджується з висновком суду, що правочин щодо поділу майна є дійсним.

На думку апелянта, суд не дослідив, що в матеріалах справи є кілька варіантів Договору між сторонами.

У роз'ясненні до Договору вказано, що виходячи з чеського законодавства, майнові стосунки подружжя ОСОБА_5 регулюються законом № 97/1963 (Закон про міжнародне приватне й процесуальне право), згідно параграфа 21 абзац 1 якого майнові відносини подружжя ОСОБА_5 регулюються законами Української Республіки (а.с. 183, 184). Проте, даний доказ суд не аналізував.

Апелянт вказав, що умови п. 2.2. Договору розподілу спільного майна після розлучення від 04.09.2012 року, укладеного між сторонами в Чеській Республіці (спірної квартири яка знаходиться в м. Івано-Франківську) суперечить положенням ст.ст. 38-40 Закону України «Про міжнародне приватне право». Таким чином, укладаючи угоду про поділ спільного майна подружжя, яке знаходиться в Чеській Республіці та регулюються нормами Чеського законодавства, він з колишньою дружиною неправомірно включили до розподілу майно, яке знаходиться в Україні і правовий статус якого повинен вирішуватись відповідно до цивільного та сімейного законодавства України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ця справа була предметом розгляду апеляційної та касаційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2014 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2014 року скасовані, а справа направлялася на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що в період часу з 06.10.1979 року по 15.02.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбних відносинах. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.02.2012 року серія НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №42 від 15.02.2012 року (а.с.3).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2003 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 52,1 кв.м., загальною площею 66,6 кв.м. Даний Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 30.05.2003 року по реєстру №Д-604 на ім'я ОСОБА_5.(а.с.4-5).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2003 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 48,6 кв.м., загальною площею 67,1 кв.м. Даний Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 30.05.2003 року по реєстру №Д-601 на ім'я ОСОБА_5.(а.с.6-7).

Із технічної документації Івано-Франківського ОБТІ вбачається, що квартири АДРЕСА_2 об'єднані в одну квартиру (а.с.27-28).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.04.2012 року Серія НОМЕР_2, яке видане виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (витяг про реєстрацію прав від 10.05.2012 року № 34073244, витяг з реєстру прав власності від 14.08.2012 року № 35166099), ОСОБА_5 на праві приватної власності належить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 136,5 кв.м. (а.с.26).

В даній квартирі був зареєстрований ОСОБА_2 до 14.01.2008 року та є зареєстрована позивач ОСОБА_5 (а.с.29-30).

Станом на час придбання квартир сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Із матеріалів справи виходить, що 04 вересня 2012 року в Ліберці Чеської Республіки, за місцем фактичного проживання сторін, був укладений договір розподілу спільного майна після розлучення, предметом якого було майно, яке знаходилося у Чеській Республіці та майно, яке знаходилося в Україні, у тому числі чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 136,5 кв.м. Цей договір посвідчений нотаріусом в Ліберці Мгр. Вацлава Шварцова та зареєстрований за порядковим номером книги записів: О-2887-2892/2012. (а.с.31-34). Ні укладення самого договору, ні умови, визначені у ньому, а також і правильність перекладу не заперечуються сторонами у суді.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не оспорюється укладений договір про поділ майна ні в цілому, ні окремі його пукти, сторона не позбавлена можливості в разі порушення договірних відносин застосувати відповідне право та звернутися до суду держави, в якій це майно знаходиться, тому вимоги позивача щодо права користування житловим приміщенням за відсутності права на це приміщення, є передчасними.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Із п. 2.2 зазначеного договору розподілу майна подружжя виходить, що квартира АДРЕСА_1, перейшла у особисту приватну власність відповідача ОСОБА_5.

Ст. 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

За приписами статті 18 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, ратифікованого Законом України N 2927-III від 10.01.2002р., документи, складені або засвідчені компетентним органом однієї Договірної Сторони та підтверджені підписом уповноваженої особи й офіційною печаткою, є дійсними на території другої Договірної Сторони без подальшого засвідчення. Те ж саме стосується і засвідчення підпису громадянина, копій і перекладів документів, засвідчених компетентним органом. Документи, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, мають однакову доказову силу на територіях обох Договірних.

Зазначеним Договором також врегульовано питання, яке стосується майнових правовідносин подружжя, а саме у статті 29 зазначено, що особисті та майнові правовідносини подружжя визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання.

Якщо один із подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території другої Договірної Сторони, їхні особисті та майнові правовідносини регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої вони мали останнє спільне місце проживання.

Якщо подружжя не мало спільного місця проживання на території жодної з Договірних Сторін, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, де був поданий позов.

Компетентними приймати рішення у правовідносинах, про які йдеться у пунктах 1, 2 та 3 цієї статті, є органи юстиції Договірної Сторони, законодавству якої ці відносини підпорядковані. У тих випадках, коли подружжя ніколи не мало спільного місця проживання на території жодної з Договірних Сторін, компетентними є органи юстиції обох Договірних Сторін, які діятимуть відповідно до законодавства своєї країни.

Крім того, ст.ст. 5, 7 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини.

При визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави.

За змістом ст. 61 вказаного закону подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, якій це майно знаходиться.

Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив'язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям.

У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу.

За приписами ст.ст. 13, 14 даного закону документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Правила цього Закону не обмежують дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні відносини, незалежно від права, яке підлягає застосуванню. Суд, незалежно від права, що підлягає застосуванню відповідно до цього Закону, може застосовувати імперативні норми права іншої держави, які мають тісний зв'язок з відповідними правовідносинами, за винятком, встановленим частиною першою цієї статті. При цьому суд повинен брати до уваги призначення та характер таких норм, а також наслідки їх застосування або незастосування.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм, колегія суддів дійшла висновку, що судом вірно відмовлено у задоволенні позову, оскільки договір про поділ майна є дійсним на території України, оскільки не оспорений сторонами по справі.

Доводи позивача про те, що відповідачем не виконаний пункт договору 2.3, в частині того, що до нього не перейшло право власності на будинок, належний дочці ОСОБА_7, розташований на території України в с. Підгороддя Рогатинського району Івано-Франківської області, не заслуговують на увагу, оскільки невиконання цієї умови договору не позбавляє права позивача звертатися до відповідних компетентних органів з вимогами про виконання цієї умови договору, а також невиконання цієї умови не дає підстав вважати, що позивач набув права на інше майно, яке за договором відійшло другій стороні.

Посилання апелянта на роз'яснення до договору, надані адвокатом, про застосування приватного й процесуального права не приймаються судом, так як не мають юридично-правового значення, оскільки спірні правовідносини врегульовані законом та міжнародними нормативно-правовими актами.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на відмінність змісту пунктів договору, з нову ж таки, не оспорюючи сам договір, а лише обґрунтовує цим своє право на житло. Така позиція позивача не заслуговує на увагу, оскільки його право на житло у спірній квартирі припинилося з укладенням договору про поділ майна, який є дійсним.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає. що рішення суду першої інстанції в даній справі ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк