Справа № 639/9871/14
№2/639/285/15
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Іванової І.В.

за участю секретаря Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту, що має юридичне значення, вселення , суд-

ВСТАНОВИВ:

1 жовтня 2015 року до суду звернулася ОСОБА_1 позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту , що має юридичне значення, визнання незаконними дій та вселення.

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ? частина житлового будинку АДРЕСА_1 на праві власності належала її матері ОСОБА_3 на підставі дубліката свідоцтва про право власності , видного П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою 10 липня 1996 року за реєстровим №2-3071 та ? частина на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом ,виданого П'ятою Харківською державної нотаріальною конторою 10 липня 1996 року за реєстровим номером 2-3073.

Вона будучи членом сім'ї ОСОБА_3 зареєстрована та постійно проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 разом з власником ОСОБА_3 , користувалася жилим приміщенням нарівні з власником будинку, між нею та власником будинку не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку/, осіб, виданою комітетом району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району міста Харкова ділянка №21від 16.04.2013 року №121.

За договором дарування житлового будинку від 31 липня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ ОСОБА_4 ОСОБА_3 належний їй на праві власності вищевказаний будинок подарувала онуці ОСОБА_2, яка фактично проживає АДРЕСА_2.

Ставши власником спірного будинку відповідач ОСОБА_2 12 жовтня 2013 року за її відсутності зломила замки на вхідних дверях в жилий будинок та встановила нові замки,чим фактично позбавила її можливості доступу в приміщення жилого будинку та порушила її право на проживання в даному будинку . У зв'язку з такими діями відповідача вона фактично залишилася без житла, особистих речей та вимушена тимчасово проживати у своїх знайомих за різними адресатами.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги та надав пояснення відповідні вищенаведеному.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечувала та пояснила, що по АДРЕСА_1 певного часу мешкала із родиною ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_3. Створивши для неї та її родини умови неможливі для сумісного проживання , ОСОБА_1 вимусила її піти з дому та проживати з чоловіком та двома дітьми окремо по АДРЕСА_2. На той час існував заповіт, згідно якого майно ОСОБА_3 , а саме спірний будинок після її смерті залишався би позивачу та її дочці ОСОБА_6. Але , враховуючи , що її бабуся ОСОБА_3 продовжувала працювати , забезпечувати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , та не збиралася помирати, позивачка мабуть вирішила прискорити процес та почала створювати для бабусі умови , за яких і молода та здорова особа навряд чи б витримала. Їй не давали їсти, виганяли на вулицю або навпаки запирали в домі , постійно влаштовували сварки та відбирали гроші. Про це їй розповідала безпосередньо бабуся, коли приходила у гості. З урахуванням ставлення до неї позивачки та її дочки, ОСОБА_3 наприкінці грудня 2011 року вирішила змінити заповіт на її користь та повідомила про це ОСОБА_1. Щоб остаточно позбавити свою матір всіх прав ОСОБА_1 звернулася до Московського районного суду м. Харкова із завою про визнання ОСОБА_3 недієздатною, попередньо незаконно помістив її до психіатричного закладу. Забравши бабусю додому вона весь час нею опікувалась та домоглась скасування рішення про визнання її недієздатною . Надав оцінку діям ОСОБА_1 бабуся прийняла добровільне рішення та перебуваючи в здоровому глузді, без застосування будь-яких заходів впливу на її свідомість , володіючи повною дієздатністю подарувала 31 липня 2013 року їй свій будинок. На думку відповідачки провадження у справі в частині позовних вимог щодо захисту цивільного права на житло, повинно буди закрито , оскільки набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий спір і з тих самих підстав. Відсутність в даному провадженні ОСОБА_3 не може бути підставою для подальшого розгляду , оскільки позовні вимоги щодо поновлення нібито порушеного права пред'являлись виключно до ОСОБА_2 , тому в цій частині спір є між тими ж сторонами. Крім того , позивачем не надано доказів на підтвердження викладених фактів.

Право на місце постійного проживання ОСОБА_1 у спірному будинку , не є юридичним фактом, встановлення якого потребує рішення суду.

Провадження у справі щодо позовних вимог в частині вселення також підлягають залишенню без розгляду, оскільки такий спір вже знаходиться на вирішенні суду.

Щодо суті позовних вимог про вселення , то вони в будь-якому разі не підлягають задоволенню , оскільки позивачка залишаючись бути зареєстрованою в будинку , який належить їй на праві власності , близько року там не мешкає, особистих речей її там не має, комунальні платежі вона не сплачує.

Вона як новий власник спірного будинку не давала згоди на реєстрацію у будинку , а останні були зареєстровані в будинку , як члени родини колишнього власника. Після зміни власника спірного будинку позивачка не набула самостійного права на житло.

Представник відповідача позов не визнала, підтримала пояснення відповідача ОСОБА_2 .

Представник третьої особи - Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області у судове засідання не з'явився , надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю . /а.с.16/.

Суд, вислухав пояснення сторін, їх представників , свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі .

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України , кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та підтверджується документально спірний будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 1 липня 2013 року. Зазначений будинок ОСОБА_2 отримала у дар від ОСОБА_3, бабусі та матері позивачки у справі. /а.с. 5/.

Як вбачається з довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку , осіб від 16 квітня 2013 року за №121 у спірному будинку зареєстровані : ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 у минулому були однією сім'єю. У зв'язку з погіршенням відносин у сім'ї , ОСОБА_2 вимушена була піти з дому за вказаною вище адресою, та оселитися у іншому місці.

Згодом погіршилися відносини і між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. /матір'ю та дочкою/.

Зазначені обставини підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Не вірити поясненням вказаних свідків у суду немає підстав, оскільки їх пояснення підтверджуються наявним у матеріалах справи судовим рішенням від 27 травня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним , яке залишено без змін. /а.с.33-35,37-41/ та оселенням ОСОБА_3 після виписки з психіатричної лікарні у онуки ОСОБА_2.

Позивачка у поданому позові та її представник у судовому засіданні стверджували , що відповідач ОСОБА_2 , після укладення договору дарування на її ім'я , зламала замки на вхідних дверях та встановила нові замки, позбавив ОСОБА_1 можливості доступу в приміщення житлового будинку, чим порушила її право проживання за місцем реєстрації.

З такими твердженнями , суд не погоджується, оскільки судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 на початку 2012 року добровільно залишила спірний будинок, забрав всі речі , які вважала за необхідне.

Ці обставини підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_7,ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які являються сусідами ОСОБА_3 по будинку АДРЕСА_1.

Не вірити поясненням цих свідків у суду немає підстав, оскільки вони є сторонніми до відповідачки особами, а тому не зацікавленими у розгляді справи на її користь.

Той факт, що позивачка ОСОБА_1 не мешкає у спірному будинку з початку 2012 року підтверджується актом від 12.10.2013 року , складеним за участю власника будинку ОСОБА_2, сусідів ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та затвердженого майстром приватного сектору №21 . /.а с. 67-70/.

З зазначено акту вбачається, що у будинку залишилися речі, які належать ОСОБА_3 , посуд придатний для використання на кухні відсутній, у тумбочці для взуття знаходилося взуття , яке не мало товарного виду, в кімнаті де мешкала ОСОБА_1 знаходився старий диван накритий старою ковдрою та старі меблі , у шафі знаходилися старі поношені речі . /а.с. 67-70/.

Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ/майно/, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею , незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє , користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, на думку суду дії відповідача щодо зламання замків на вхідних дверях в жилий будинок АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності та яка не мала можливості іншим шляхом потрапити до будинку, оскільки ключі позивачка не віддала, не є незаконними.

Як зазначалося вище відповідачка заходила у спірний будинок в присутності свідків , було складено акт, який засвідчив, що у будинку ніхто не мешкає. Оскільки замок було зламано , то відповідачка для збереження свого майна поставила новий замок.

Зазначене вище , свідчить проте, що відповідачка своїм діями не позбавляла позивачку права на проживання в жилому АДРЕСА_1, оскільки остання сама виїхала з будинку на початку 2012 року, тому перестала бути членом сім'ї попереднього власника - ОСОБА_3.

Згідно ст. 10 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі , мають рівні права щодо подання доказів , дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі . Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у су у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для вселення позивачки у спірний будинок , без згоди власника будинку ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення , зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкриті провадження у справі якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення , вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З посиланням на вимоги вказаного закону , як пояснив у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 ,позивачка і звернулася до суду наряду з іншими вимогами , з вимогою про встановлення факту , що має юридичне значення та просить визнати наявність у неї права постійно проживати за місцем реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1.

На думку суду, у розумінні ст. 16 ЦК України, позивачка обрала не той спосіб захисту свого особистого немайнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суд може встановити факт постійного проживання за місцем реєстрації, якщо суду будуть надані докази , які підтверджують факт постійного проживання.

Однак як зазначено вище та встановлено судовим розглядом , позивачка у спірному будинку не мешкає з початку 2012 року.

Мета , з якою представник позивача просить становити вищевказаний факт є не зрозумілою.

Отже , в порушення вищевказаних вимог закону, позивачем не було надано суду доказів обставин , на які вона посилається, як на підставу для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати на користь позивача стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 3,4, 8,10,15,60,209,212-215,218, 256-259, 294 ЦПК України , суд-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволені позову - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення , особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова