Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участі секретаря Бондар С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Пасічник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що з 15 жовтня 2002 року по 01 вересня 2014 року працювала у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради. Звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування. При звільненні їй не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку працівникам, які мають дітей відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустку" за 2007 та 2009 роки, тривалістю по 7 робочих днів кожна. Позивач 10 листопада 2014 року та 26 листопада 2014 року подала відповідні заяви до виконавчого комітету Жмеринської міської ради, однак у виплаті компенсації їй було відмовлено. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними, оскільки про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем же не було дотримано вимог ч.1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Тому позивач вважає, що відповідач повинен виплатити компенсацію за всі невикористані дні соціальної відпустки в сумі 2307,34 грн., а також відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 02 вересня 2014 року по 03 квітня 2015 року в сумі 31722,4 грн., а також судові витрати в сумі 243,60 грн..

В судовому засіданні свої позовні вимоги в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні збільшила, підтримала повністю та пояснила, що вона знала про свої невикористані відпустки відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки», але не зверталася з заявами про такі відпустки за 2007 та 2009 роки, оскільки у неї не було часу та можливості використати додаткові відпустки в зв'язку з сімейними обставинами, особливістю роботи та передбаченою законом можливістю використати такі відпустки будь коли. Отримуючи раніше чотири таких додаткових відпусток у різні роки, вона подавала до відділу кадрів відповідні документи на підтвердження свого статусу одинокої матері, (інакше без цих документів їй така відпустка не була б надана), однак без внутрішньої реєстрації. Про відсутність таких документів у її особовій справі вона дізналась лише після звільнення. На її погляд, працівники відділу кадрів неналежно виконували свої службові обов'язки, тому ні в її особовій справі, ні в інших документах у виконкомі немає підтверджуючих її статус одинокої матері документів. Підтвердила, що на день звільнення, отримуючи належні їй виплати заробітної плати та компенсаційні виплати, а також додаткові відпустки, не було спору про надання чи компенсації додаткової відпустки як одинокій матері. Вона не пам'ятала на день звільнення про наявність у неї невикористаних відпусток. Підтвердила, що дійсно звернулася з заявою про компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2007 та 2009 роки лише 10 листопада 2014 року. Законом строків давності для звернення до суду з позовом про стягнення такої компенсації не встановлено. Вважає, що відділ кадрів виконавчого комітету міської ради при її звільненні повинен був перевірити за всі роки її трудової діяльності наявність заборгованостей по заробітній платі, невикористаних додаткових відпусток тощо і зробити відповідні розрахунки. Так як з вини виконавчого комітету їй не виплатили зазначену компенсацію, то організація повинна виплатити їй середній заробіток за весь час затримки такої виплати - з 01 вересня 2014 року (дати звільнення) за 155 днів в сумі 27010,99 грн.. Просила також стягнути 2307,34 грн. компенсації за невикористану відпустку за 2007 та 2009 роки, всього за 14 днів, а також судові витрати 243,6 грн. судового збору. В дебатах просила стягнути 27708,05 грн. за затримку розрахунку при звільненні за 159 днів з розрахунку 208,7 грн. заробітку в день.

Представник відповідача позов не визнала. В судовому засіданні та письмових запереченнях пояснила, що про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, позивач була повідомлена належним чином. З повідомленням про звільнення з розшифровкою остаточного розрахунку, виданого начальником відділу бухгалтерського обліку та звітності, позивач була ознайомлена під особистий підпис. На думку представника відповідача, позивач кожен раз перед наданням їй додаткової відпустки повинна була надати відповідні документи, які підтверджують статус одинокої матері. Всупереч зазначеному позивач відповідних документів про статус одинокої матері в період до і після звільнення не надавала. В особовій справі будь-яких документів, що посвідчують статус позивача як одинокої матері, не містяться. Лише до матеріалів позову позивач додала витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дитини із зазначенням відомостей про батька відповідно до ст.135 СК України, виданий 11 лютого 2015 року. Таким чином, у відповідача не було жодних правових підстав для нарахування позивачу у день її звільнення компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку як одинокій матері. Представник відповідача також зазначила, що виконавчим комітетом не було порушено будь-яких прав позивача, оскільки виконавчий комітет не відмовляв позивачу в додатковій соціальній відпустці, так як позивач ні в 2007, ні в 2008, а також в період з 2010 по 01 вересня 2014 року з заявами про надання їй такої відпустки не зверталася. За компенсацією додаткової відпустки позивач звернулася лише 10 листопада 2014 року, не додавши відповідних документів, тому їй було відмовлено. Вини виконавчого комітету міської ради у невиплаті такої компенсації немає, тому і не може йтись про компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Крім цього, представник відповідача подала заяву про застосування строків позовної давності і просила звернути увагу на те, що щодо вимог, заявлених позивачем, такий тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, сплив, а клопотання про поновлення цих строків позивач не подавала. На підставі викладеного представник відповідача просила повністю відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ксерокопії розпорядження міського голови від 16 жовтня 2002 року, позивача призначено на посаду спеціаліста 1 категорії по роботі з депутатами та зв'язках з громадськістю Жмеринської міської ради (а.с.69).

З ксерокопії трудової книжки позивача видно, що вона з 16 жовтня 2002 року по 01 вересня 2014 року працювала в виконавчому комітеті Жмеринської міської ради (а.с.12-13).

Згідно з ксерокопією свідоцтва про народження, позивач є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої записаний ОСОБА_4 (а.с.7).

Відповідно до ксерокопії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України від 11 лютого 2015 року, відомості про батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (а.с.14).

З 01 січня 2003 року по 30 червня 2013 року позивач перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради як одержувач допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_3, про що свідчить ксерокопія довідки цього Управління від 10 листопада 2014 року №3288 (а.с.7).

Працюючи у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради, позивач зверталася з заявами про надання їй додаткової відпустки як одинокій матері у 2006, 2007 та 2009 роках, що підтверджується ксерокопіями її заяв (а.с.136, 138, 140). Тоді ж міським головою виносилися відповідні розпорядження (а.с.135, 137, 139). Інших заяв з приводу надання позивачеві додаткової відпустки як одинокій матері до виконкому не надходило, про що свідчить довідка міського голови від 13 березня 2015 року (а.с.150), про що не заперечує сама позивач.

Відповідно до ксерокопії заяви, 01 вересня 2014 року позивач звернулася до міського голови із заявою про звільнення з 01 вересня 2014 року у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.96, 132). Розпорядженням міського голови від 01 вересня 2014 року її було звільнено з роботи у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування (а.с.15). Позивача під розписку було повідомлено про її звільнення та надана розшифровка остаточного розрахунку (а.с.133-134).

Перед звільненням позивач зверталася до міського голови із заявою про надання їй невикористаної додаткової відпустки тривалістю сім днів, чергової додаткової відпустки тривалістю чотири дні та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за одинадцять днів, про що свідчить ксерокопія її заяви від 11 серпня 2014 року (а.с.142). В той же день її заява була задоволена розпорядженням міського голови і надано 11 днів додаткової відпустки за стаж роботи в органах місцевого самоврядування, а також компенсацію за 11 днів додаткової відпустки за стаж роботи в органах місцевого самоврядування, що видно з ксерокопії розпорядження (а.с.141).

Відповідно до ксерокопії заяви від 10 листопада 2014 року, позивач зверталася до міського голови з приводу виплати їй компенсацій за невикористану додаткову відпустку працівникові, як одинокій матері (а.с.8, 143). Листом від 25 листопада 2014 року першого заступника міського голови їй відмовлено у виплаті такої компенсації у зв'язку з відсутністю підтверджуючих її статус одинокої матері документів (а.с.144-145).

26 листопада 2014 року позивач знову подала таку ж заяву, додавши до неї довідку Управління праці та соціального захисту населення про перебування її на обліку як одержувача допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 січня 2003 року по 30 червня 2013 року, а також ксерокопію свідоцтва про народження дитини (а.с.9, 146-148).

Позивач зверталася до суду з аналогічним позовом 12 січня 2015 року, про що свідчить ксерокопія ухвали про відкриття провадження (а.с.197). Згодом позовна заява була залишена без розгляду, цей факт сторонами визнаний і не оспорюється.

Всі вищеперераховані докази суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами (далі Постанова ПВСУ № 9), п.4 - якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст. 85 ЦПК України і ст.228 КЗпП України залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України "Про відпустки" ( в редакції до 2010 року) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

П.9 Постанови ПВСУ № 9 дає визначення «одинокої матері» - жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

П.5 ч.13 ст.10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13 для встановлення права на додаткову відпустку має застосуватись таке визначення одинокої матері : жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька дитини зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину, якщо батько не проживає разом з дитиною та відсутні інші докази його участі у вихованні дитини, і за цих самих умов жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не всиновлена). Для отримання додаткової соціальної відпустки жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, має подати : копію свідоцтва про народження дитини і довідку органів запису актів громадянського стану про підстави внесення до книги записів народжень відомостей про батька дитини; жінка, яка є вдовою, - копію свідоцтва про народження дитини та копії свідоцтва про укладення шлюбу та свідоцтва про смерть чоловіка. Якщо працівницею не буде доведено факт, що вона дійсно виховує дитину сама, без участі батька, роботодавець може відмовити їй у наданні такої відпустки.

Судом не заперечується той факт, що позивача в свій час можна було вважати одинокою матір'ю, і вона мала право на відповідну додаткову відпустку. Однак цю обставину для підтвердження свого статусу їй треба було підтвердити.

В судовому засіданні установлено, що при звільненні позивача та здійснення з нею всіх необхідних при звільненні розрахунків виконавчому комітету міської ради не було відомо про те, що позивач є одинокою матір'ю у розумінні вищенаведених вимог законодавства. Натомість, як вбачається з особової справи позивача, копія якої надана суду представником відповідача, в її матеріалах також немає таких відомостей на підтвердження статусу позивача як одинокої матері (а.с.59-132).

У заявах позивача про надання їй додаткових відпусток як одинокій матері у 2006, 2007 та 2009 роках відсутні посилки на будь-які додатки до заяви (а.с.136, 138, 140).

Довідка Управління праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради про перебування позивача з 01 січня 2003 року по 30 червня 2013 року на обліку як одержувач допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_3 видана 10 листопада 2014 року, тобто вже після звільнення позивача з роботи (а.с.7).

Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України, в якому зазначено, що відомості про батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері, виданий 11 лютого 2015 року, тобто також після звільнення та перед другим зверненням позивача до суду 24 лютого 2015 року (а.с.14).

Тому твердження позивача про те, що вона надавала такі необхідні документи при зверненні із заявами про надання додаткової відпустки згідно зі ст.19 Закону України «Про відпустки», суд не приймає до уваги, оскільки ніяких належних та допустимих доказів цих тверджень позивачем суду не надано, як не надано доказів того, що ці документи на підтвердження статусу позивача як одинокої матері надавались нею відповідачу в період її роботи, а також при звільненні і після нього.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Цивільне судочинство, згідно зі ст.10 цього ж Кодексу, здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок доказування передбачений також ст.60 ЦПК України.

Таким чином, суд вважає безпідставними позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері.

Аналізуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як видно з матеріалів справи, розрахунок з позивачем був проведений у день звільнення, що підтверджується повідомленням під розписку про звільнення та розшифровкою остаточного розрахунку від 01 вересня 2014 року (а.с.133-134). Майже за місяць до звільнення позивач скористалась своїм правом на відпустку та компенсацію за невикористану відпустку, про що свідчить відповідне розпорядження (а.с.141).

Тобто спору про нарахування якихось інших платежів та компенсацій на день звільнення не було, питання про їх виплату взагалі не стояло. Тому, на думку суду, будь-якої вини виконавчого комітету міської ради в невиплаті грошових коштів позивачу немає.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (ст. 257), а також спеціальну позовну давність (ст. 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу, зазначає Конституційний Суд України у своєму рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що позивач була звільнена з роботи 01 вересня 2014 року і на день звільнення їй було відомо про невикористану додаткову відпустку та право на нарахування компенсації. Тому саме з цього дня починається передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний перебіг строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Проте з вимогами про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку позивач звернулася до суду лише 12 січня 2015 року (а.с.197), тобто є очевидним той факт, що з пропуском строку, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на ч.2 ст.233 КЗпП України як на підтвердження її права у разі порушення законодавства про оплату праці звернення до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки компенсація за невикористану додаткову відпустку не є заробітною платою у визначеному Законом України «Про оплату праці» понятті.

Ст.1 Закону визначає заробітну плату як винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ст.2 цього Закону йдеться про структуру заробітної плати, яка складається з : основної заробітної плати - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

додаткової заробітної плати - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Компенсація за невикористану додаткову відпустку, звичайно, не є основною та додатковою заробітною платою, а також іншим видом компенсаційних виплат, оскільки прямо передбачена актами чинного законодавства.

П.4 Постанови ПВСУ № 9 зобов'язує суд у кожному випадку перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду з порушенням строків, передбачених ст.233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Позивач вважає, що вона не порушила строк звернення до суду зі своїм позовом, тому поновити порушений строк судом в даному випадку неможливо.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Заяву про застосування строку позовної давності подана представником відповідача під час судового розгляду 03 квітня 2015 року (а.с.192-194).

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід повністю відмовити в зв'язку з порушенням строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, ст.ст. 257, 258, 267 ЦК України, ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України, ст.ст. 10, 19 Закону України "Про відпустки", ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», п.п. 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд на протязі десяти днів з дня його проголошення.

.

Головуючий К.Шепель