Провадження № 2/645/532/15
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Сілантьєвої Е.Є.,
при секретарі - Курбатовій А. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 7928,75 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне: 12 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 12.12.2011 року серії ВРО №263590, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 На підставі вказаного договору Відповідач отримав безпроцентну позику від Позивача у розмірі 6000,00 грн., яку зобов'язався повернути у строк до 12 січня 2012 року (місячний строк). Станом на 08 грудня 2014 року, майже через 3 роки з дати надання позики, на порушення умов згаданого договору позики, грошові кошти Відповідачем повернуті не були. ОСОБА_2 власноруч написана, також була розписка, в якій також встановлено терміни виконання зобов'язання з повернення позики. Позивач в усний формі вимагав повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання. До теперішнього часу відповідач борг не повернув та прострочив строки повернення боргу. Також позивач зазначив, що строк виконання зобов'язань за договором позики настав, а тому відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, в зв*язку з чим ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вказав, що згідно договору позики на 6000 грн. повернення коштів мало відбутись до 12.01.2012 року включно, тобто перебіг строку заборгованості починається з 13 січня 2012 року. Кількість днів прострочення за станом на 08.12.2014 року становить - 1062. За розрахунками позивача, три проценти річних складають: 6 000 грн. х (3%/365 х 1062) = 523 грн. 80 коп. Розрахунок інфляційних нарахувань: 6 000 х 0,998 (2012 р.) х 1,005 (2013 р.) х 1,119 (2014 р.) = 1161,35 грн, яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача.
У судове засідання позивач, не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, якою підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, справу просив розглядати за відсутності сторони позивача, проти постановлення по справі рішення в його відсутності та постановлення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2, відповідно до правил ст. 74 ЦПК України, неодноразово поштою викликався у судове засідання за наявними у справі даними про його місце проживання, однак всупереч своїх процесуальних обов'язків повістки не отримував і при цьому ніяких заяв щодо зміни свого місця проживання до суду не надав, що свідчить про його відсутність за цією адресою, внаслідок чого за змістом абз. 5 ч.5 вказаної статті ЦПК України вважається, що судова повістка вручена йому належним чином. Тому суд, у світлі вимог ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" і положень ст.157 ЦПК України, для забезпечення належного балансу процесуальних прав та обов'язків сторін у справі вважає за можливе розглянути позов за відсутності відповідача.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до положень ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до правової позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка у відповідності до положень ч.2 ст.214 Цивільного процесуального кодексу України підлягає обов'язковому врахуванню судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як вбачається з договору позики від 12.12.2011 року серії ВРО №263590, зареєстровано в реєстрі за № 3785 який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 ОСОБА_2 отримав безпроцентну позику від ОСОБА_4 у розмірі 6000,00 грн., яку зобов'язався повернути у строк до 12 січня 2012 року (місячний строк).
У ході судового розгляду було встановлено, що зобов'язання за договором позики відповідачем не виконано, як вбачається з договору позики, відповідач зобов'язався повернути кошти в зазначений строк, але свого зобов'язання у визначений строк не виконав.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки борговий документ - договір позики знаходиться у позивача, і відповідач не надав доказів того, що він сплатив борг, то суд вважає, що відповідач не повернув позику і вона підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 6000,00 грн.
За таких обставин, з врахуванням ст. 1053 ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 6000,00 грн. підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За положеннями ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільнюється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування на суму борг і відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання, і не ототожнюються з санкціями за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань.
Згідно Рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих Верховним Судом України в Листі №62-97р від 03.04.1997 року, індекс інфляцій за період з 13.01.2012 року по 08.12.2014 року складає: за 2012 р. - 0,998 %; за 2013 р. -1.005 %; за 2014 р. -1,119 %.
Суд приймає розрахунок позивача індексу інфляції, що складає: за період з 01. 13.01.2012 року по 08.12.2014 року 6000,0 х 0,998 (2012 р.) х 1,005 (2013 р.) х1,119 (2014р.)=1161,35 грн. та розрахунок суми трьох процентів річних за період з 01.2012 року по 08.12.2014 року 6000 грн. х (3/365х1062:100) = 523,80 грн., як такий, що відповідає законодавству України.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати.
На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст. 8, 10, 11, 14, 18, 59, 88, 209, 213-215, 218, 219, 224 ЦПК України, ст.ст. 231, 545, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України , суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_2) суму боргу у розмірі 7684 (сім тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні 65 (шісдесят п*ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_2) сплачений судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесятоккопійки.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: