Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Закропивного О.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 07 червня 2011 року його звільнено з посади електрозварювальника Гніздичівського державного спиртового заводу. На підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 23 липня 2012 року з Гніздичівського державного спиртового заводу на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі та компенсацію у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати. Зазначає, що повний розрахунок заборгованості по заробітній платі проведено лише 14 лютого 2014 року. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити його позовні вимоги і стягнути з Гніздичівського державного спиртового заводу на його користь 83 983,38 грн у рахунок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 червня 2011 року до 14 лютого 2014 року, а також 140,23 грн у рахунок виплати компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з липня 2012 року до лютого 2014 року.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено, що у період з 22 жовтня 2014 року до 07 червня 2011 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Гніздичівським державним спиртовим заводом і займав посаду електрозварювальника.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 23 липня 2012 року з Гніздичівського державного спиртового заводу на користь ОСОБА_3 стягнуто 23 372,20 грн у рахунок виплати заборгованості по заробітній платі та 1 474,67 грн у рахунок виплати компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати.

Згідно з листом відділу Державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції від 10 червня 2014 року Гніздичівським державним спиртовим заводом 14 лютого 2014 року проведено розрахунок з ОСОБА_3 по сплаті заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року <nau://ukrp710-12> у справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Перебіг трьохмісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення виплат заборгованості по заробітній платі незалежно від тривалості затримки розрахунку. (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-77цс11 від 26 грудня 2011 року, яка згідно вимог статті 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для усіх судів України).

Оскільки з даним позовом позивач звернувся до суду лише 17 жовтня 2014 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233>, а поважних причин його пропуску не навів, то суди дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позову із зазначених підстав щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Положеннями статті 34 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Таким чином, законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати.

Судами враховано вимоги вказаних правових норм та вірно зазначено, що повторне нарахування компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати чинним законодавством не передбачено, адже рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 23 липня 2012 року позивачу вже було нараховано вказану компенсацію в сумі 1474,67 грн. та фактично її виплачено.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Закропивний

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська