АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4993/2015 Головуючий в 1-й інстанції - Белоконна І.В.
Доповідач-Чобіток А.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Оболонського району м. Києва на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в справі за позовом заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, що існувало до порушення,-

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 року заступник прокурора Оболонського району м. Києва пред»явив вказаний позов до відповідачів та зазначав, що рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 року №1108/3177 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1» передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для цілей та за адресою,вказаними у рішенні.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2,який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 06.05.2010 року за № 04-7-02509.

Позивач зазначає, що вказане рішення Київської міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку не відповідають вимогам чинного законодавства,оскільки відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку (дані за формою № 6-зем,графа 57) спірна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, а була передана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд, тобто для потреб,не пов»язаних з рекреаційними.

Посилаючись на те, що в порушення ст.9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» не було проведено обов»язкової державної експертизи проекту відведення спірної земельної ділянки, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24.12.2009 року №1108/3177 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1», визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 06.05.2010 року за № 04-7-02509.

Крім того позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної ділянки,укладений 23.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нумеріцькою С.П.,зареєстрований в реєстрі за № 903 та відновити становище,яке існувало до порушення,шляхом повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким задовольнити позов. Зазначає,що судом при вирішенні даного спору не враховано дані державної статистичної звітності про правовий режим земель, а також норми матеріального права, які регулюють правовідносини,які виникли між сторонами,що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 № 1108/3177 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (а.с. 9-10 ).

На підставі вказаного рішення, Київською міською радою 06.05.2010 ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер: НОМЕР_2, розташовану у АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії НОМЕР_1 (а.с. 11-12).

23.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нумеріцькою С.П.,зареєстрований в реєстрі за № 903.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог заступника прокурора Оболонського району м. Києва , суд першої інстанції виходив з того, що при затвердженні проекту землеустрою, який погоджено контролюючими органами, щодо відведення ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки , Київською міською радою дотримано норми чинного законодавства, в зв»язку з чим ОСОБА_2 мав всі законні підстави відчужити земельну ділянку ОСОБА_3, яка відповідно до ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем.

Таке рішення суду є законним та обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують .

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зазначеними нормами повноваження щодо визначення категорії земельної ділянки, надано саме органам місцевого самоврядування, шляхом прийняття рішення про затвердження документації із землеустрою, а виключними підставами для внесення відомостей про категорію земельної ділянки до Державного земельного кадастру України є документація із землеустрою.

14.05.2014 Верховний Суд України за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийняв Постанову в якій зробив правовий висновок про те, що згідно з нормами статей 97, 100 ЗК УРСР (у редакції від 18.12.1990), та згідно з нормами статей 181-184, 202-204 чинного ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій», дані державного земельного кадастру - це документальні і підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Таким чином, визначаючи категорію земельної ділянки, її цільове призначення, необхідно керуватися рішенням уповноваженого органу або даними державного земельного кадастру, а не державною статистичною звітністю.

Згідно з абз. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Згідно з п. а) ч. 1 ст. 16 Закону України «Про землеустрій» (в редакції від 01.05.2009) до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у сфері землеустрою на їх території належать: розробка, затвердження і реалізація цільових програм, схем та проектів землеустрою щодо використання та охорони земель.

Відповідно до п. а) ч. 2 ст. 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру щодо категорії земель, на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок - щодо земельних ділянок, які формуються, або на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення.

Отже, саме лише посилання позивача на земельно-кадастрову інформацію, що міститься в матеріалах справи не є належним та допустимим доказом віднесення земельної ділянки за основним цільовим призначення до земель рекреаційного призначення без наявності рішення уповноваженого органу щодо встановлення певного цільового призначення спірної земельної ділянки.

Київська міська рада , приймаючи рішення про передачу спірної земельної ділянки, цільове призначення якої не визначалось раніше, визначила цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а земельно-кадастрова інформація та наявні в ній дані за формою 6 - зем є неналежними доказами визначення цільового призначення земельної ділянки.

Крім того, на момент погодження проекту землеустрою спеціально уповноваженим органом, який здійснював ведення державного земельного кадастру було Головне управління земельних ресурсів і саме цей орган перевіряв проект землеустрою на відповідність чинному законодавству, здійснював ведення Державного земельного кадастру та мав інформацію про цільове призначення земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_2, Головним управлінням земельних ресурсів у висновку про погодження проекту за № 05-5444 від 14.12.2009, визначено цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка передбачається до передачі у власність ОСОБА_2 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

У висновку № 09-2170-В Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 28.10.2009 № 19-11869 щодо використання земельної ділянки, наявних містобудівних обмежень та умов, які мають враховуватись при розробці проекту, містобудівна характеристика ділянки відповідно до Генерального плану міста,затвердженого рішенням Київради , визначена як територія, що за функціональним призначенням належить до території житлової та громадської забудови.

При цьому слід зазначити, що проект землеустрою відведення спірної земельної ділянки 04.12.2009 року погоджено і Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів, згідно з листом якого, цільове призначення земельної ділянки є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а складання проекту землеустрою проводилось з урахуванням витягу з бази даних Державного земельного кадастру від 04.11.2009 року.

З наведеного вбачається, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель не наданих у власність та користування і рішення органу місцевого самоврядування про віднесення зазначеної земельної ділянки до тієї чи іншої категорії в порядку ст. 20 ЗК України не приймалось.

Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 був погоджений органом земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронним та санітарно-епідеміологічним органом, органом охорони культурної спадщини, відповідно до чинного на той момент законодавства.

З огляду на викладене, вбачається правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, в зв»язку з чим при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.05.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу НумеріцькоюС.П., між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були дотримані всі необхідні умови, встановлені законом, зокрема ст.ст. 203, 208, 209, 210 ЦК України, оскільки останні на момент укладення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі , державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06.05.2010 №04-7-02509, виданий ОСОБА_2 не був скасований або не визнаний недійсним, під забороною (арештом) відчуження згідно з Єдиним реєстром заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, а також заставою, земельна ділянка не перебувала.

Отже, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК .

Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, про витребування майна з чужого незаконного володіння або про витребування майна від добросовісного набувача.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на правочин, укладений із порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Пункт З ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.І ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215,216 ЦК України (двостороння реституція). Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача (якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.11.2011 року Рисовський проти України та Конституційним судом України визначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Тобто, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

ОСОБА_3, як добросовісний набувач спірної земельної ділянки, мала достатні «законні сподівання» на використання земельної ділянки за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і ці сподівання вважаються "майном" у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції і є складовою частиною її права власності на земельну ділянку та вимагає правового захисту.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Таким чином, відсутні правові підставі для задоволення позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним .

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що п.4 ч. 2 ст. 16 ЦК України на підставі якого позивач просив задовольнити позов шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, є загальним способом захисту цивільних прав і інтересів, передбаченого даною нормою закону, а різновидом відновлення стану, який існував до порушення права, є повернення сторін до попереднього майнового становища у випадках визнання правочинів недійсними, передбачене ст. 216 ЦК України, в зв»язку з чим посилання позивача на те, що підставою позовних вимог був п. 4. ч. 2 ст. 16 ЦК України, а не ст. 216, 388 ЦК України , на які послався суд першої інстанції, на увагу не заслуговують.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Оболонського району м. Києва відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -