Провадження № 2/641/104/2015 Справа № 641/5407/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року Комінтернівський районний суд м.Харкова у складі: головуючого: судді Богдан М.В.

при секретарі - Цюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Дар*я Валеріївна про визнання удаваного правочину недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся із позовом в якому просив: визнати удаваний договір позики від 17.11.2008р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 150000грн. та 25000 грн. недійсним з моменту укладання; визнати договір позики від 17.11.2008р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 150000 грн. та 25000 грн. недійсним з моменту укладання як такий, що укладений під впливом обману; стягнути з відповідача витрати на юридичну допомогу та сплачений судовий збір.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що 25.06.2008р. між ним та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено попередній договір за умовами якого, сторони зобов*язались у строк до 25.07.2008р. укласти договір купівлі-продажу квартири № 281 по пр.-ту 50-річчя СРСР, 12 у м.Харкові, яка належала на праві власності ОСОБА_1. Для забезпечення виконання умов попереднього договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 25000 грн. в якості завдатку.

25.07.2008р. основний договір укладено не було, але було укладено та нотаріально посвідчено другий попередній договір згідно з умовами якого, сторони зобов*язались укласти основний договір в строк до 25.10.2008р.. Для забезпечення виконання умов другого попереднього договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 150000 грн. в якості завдатку.

25.10.2008р. договір купівлі-продажу укладено не було та відкладено на невизначений термін з метою надання ОСОБА_2 строку для накопичення коштів.

Також, позивач вказав, що ОСОБА_2 переконала його укласти договір позики на суму 150000 грн. та 25000 грн., який насправді укладався для пролонгації дії та забезпечення двох попередніх договорів, але ніяких грошей в позику він не отримував.

17.11.2008р. був укладений оспорюваний договір позики без наміру настання реальних його наслідків, оскільки сторони фактично розуміли продовження дії відповідних попередніх договорів, а також під впливом обману. Відповідач просила відстрочити укладання основного договору, а як гарантію додержання усної домовленості позивачем, запропонувала укласти договір позики. Під сумами 25000 грн. та 150000 грн., зазначені в договорі, сторони розуміли, що у випадку порушення позивачем домовленості продати квартиру відповідачу в більш пізні строки, він поверне відповідачу раніше сплачені нею за попередніми договорами завдатки.

Позивач вважає, що уклав оспорюваний договір позики під впливом обману, оскільки був запевнений відповідачем ОСОБА_2 в реальності намірів розрахуватись повністю та укласти договір купівлі-продажу квартири, але не міг передбачити ініціювання відповідачем примусового стягнення з нього коштів за договором позики.

ОСОБА_1 також вказав, що кошти, отримані ним у відповідача за попередніми договорами є завдатком, який за умовами договору та відповідно до норм діючого ЦПК України не повертається. За договором позики жодні кошти відповідачем йому не передавались.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що 17.11.2008р. між нею та позивачем було укладено договір позики згідно з яким, вона передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150000 грн. та 25000 грн. строком до 10.01.2009р.. 27.01.2011р. приватним нотаріусом ХМНО на підставі ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 позичених коштів та коштів за вчинення виконавчого напису за яким відкрито виконавче провадження. Також, відповідач вважає, що відсутні законні підстави для визнання договору позики недійсним з посиланням на ст.ст.203,215 ЦК України.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому просила: стягнути з ОСОБА_1 на її користь аванс у розмірі 160000 грн., сплачений за попереднім договором від 25.06.2008р. та попереднім договором від 25.07.2008р., а також просила стягнути сплачений судовий збір.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказала, що 25.06.2008р. та 25.07.2008р. між нею та ОСОБА_1 укладені попередні договори, відповідно до яких, вона та ОСОБА_1 у майбутньому мали укласти договір купівлі-продажу квартири № 281 по пр.-ту 50-річчя СРСР,12 в м.Харкові. За вказаними попередніми договорами вона передала ОСОБА_1 25000 грн. та 150000 грн.. Але у визначений у договорі термін квартира не була їй продана, оскільки 27.04.2007р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір за яким придбана на вторинному ринку спірна квартира. Крім того, вказаний кредитний договір передбачав іпотеку спірної квартири, як забезпечення позичальником виконання зобов*язання.

Також, ОСОБА_2 в обґрунтування зустрічного позову вказала, що маючи намір укласти договір купівлі-продажу, 27.10.2008р. через приватного нотаріуса ХМНО подала заяву ОСОБА_1 з пропозицією укласти договір купівлі-продажу або повернути завдаток.

ОСОБА_2 також вважає, що оскільки договір купівлі-продажу квартири між нею та ОСОБА_1 укладений не був, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, тому вважає, що передана відповідачу грошова сума в розмірі 175000 грн. є авансом, який підлягає поверненню їй. Оскільки ОСОБА_1 повертав їй грошові кошти частинами, тому вважає, що строк позовної давності не минув.

Представник ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала та просила відмовити у задоволенні позову у зв*язку з пропуском строків позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3 надала до суду письмову заяву з проханням слухати справу без її присутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Судовим розглядом встановлено, що 17 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеному родовими ознаками.

Посилання позивача ОСОБА_1 про відсутність доказів про отримання ним грошей за договором позики, як доказ того, що договір позики є удаваним, судом не приймається.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки письмових доказів на підтвердження безгрошовості позики відповідачем надано не було, то його доводи в цій частині визнаються необґрунтованими.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові по справі № 6-63цс від 18 віересня2013 року, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики, укладений сторонами, посвідчений нотаріально, що свідчить про передачу грошей одночасно з укладенням та посвідченням договору позики.

В постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин, який насправді вчинено.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що договір позики було укладено з метою приховати продовження строку попередніх договорів не приймається судом, як належний доказ, оскільки ніякими доказами не підтверджується.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в суді не надано будь-яких фактичних даних, на підставі яких судом було б встановлено обставини укладання договору позики з метою приховання іншого правочину, а саме, що сторони пролонгували попередні договори та забезпечили укладання в майбутньому договору купівлі-продажу.

В договорі позики визначено, яка сума грошей була передана за цим договором ОСОБА_1, зазначено строки та суми повернення позики, обговорено умови повернення грошей.

Крім того, відповідно ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

ОСОБА_1 просив визнати спірний договір недійсним з тих підстав, що договір позики був укладений під впливом обману з боку ОСОБА_2.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, належних та допустимих доказів неправомірного впливу відповідача ОСОБА_2 на волевиявлення позивача, щоб спонукати останнього до укладення договору в існуючий редакції, останній суду не надав.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З'ясувавши у повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, суд відмовляє у визнанні спірного договору позики недійсним, з підстав передбачених ст.230 ЦК України.

Стосовно заявлених ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог про стягнення авансу суд приходить до наступного.

Дійсно, судом встановлено, що 25.06.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено попередній договір за умовами якого сторони зобов*язались у строк до 25.07.2008р. укласти договір купівлі-продажу квартири № 281 по пр.-ту 50-річчя СРСР, 12 у м.Харкові, яка належала на праві власності ОСОБА_1. Для забезпечення виконання умов попереднього договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 25000 грн. в якості завдатку.

25.07.2008р. основний договір укладено не було, але було укладено та нотаріально посвідчено другий попередній договір згідно з умовами якого, сторони зобов*язались укласти основний договір в строк до 25.10.2008р.. Для забезпечення виконання умов другого попереднього договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 150000 грн. в якості завдатку.

25.10.2008р. договір купівлі-продажу укладено не було та відкладено на невизначений термін з метою надання ОСОБА_2 строку для накопичення коштів.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України. Згідно ст. 261 ч.5 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення авансу лише 14 серпня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, але за умов якщо сторони заявляли про це в суді (ч.4 ст.267 ЦК України).

Представником ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Причин, які заважали ОСОБА_2 своєчасно звернутися з позовом до суду - відсутні.

ОСОБА_2 не надала до суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 повертав їй грошові кошти у червні 2010р. та у 2011р., що за її думкою, перервало перебіг строку позовної давності.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 у зустрічному позові у зв*язку з пропуском ним строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст.ст.203, 229, 230,235,256,257,267, 1046,1051 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Дар*я Валеріївна про визнання удаваного правочину недійсним відмовити.

В задоволен6ні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_4