АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калінінй Я.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2014 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що при укладені договору фінансового лізингу відповідачем було порушено норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими та порушують його права.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з'ясував обставини справи, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи. Рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи.

Судом не було належним чином проаналізовано умови Договору та не взято до уваги, що у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, а п. 1.4 обмежено права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, що свідчить про несправедливість умов договору.

Вважав, що суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу на його твердження, що умови спірного договору є несправедливими, оскільки обмежують передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та нормами Цивільного кодексу України його права, як споживача, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставами для визнання його недійсним.

Особи, що беруть участь у справі, які відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено Договір фінансового лізингу № 010155, предметом якого є трактор Белорус 821.

Згідно п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених Договором.

Лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем незалежно від результатів його господарської і діяльності і незалежно від будь-яких обставин, пов'язаних з роботою або простоєм Предмета Лізингу та економічною ефективністю його роботи в період лізингу, крім випадків, прямо передбачених цим Договором.

Лізингові та/або інші платежі відповідно до даного Договору не зменшуються й не припиняються під час технічного обслуговування, ремонту, модифікації Предмета Лізингу, або в іншому випадку, коли лізингоодержувач не може використовувати Предмет Лізингу за призначенням з будь-якої причини (п. 8.7).

Коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених цим Договором, не призводить, до збільшення загальної вартості Предмета Лізингу.

Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості Предмета Лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування Предмету Лізингу (п. 8.8).

Вартість предмета лізингу становить - 238 000,00 грн.

Пунктами 1.7., 1.8. договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмету лізингу). лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору.

Судом встановлено, що позивачем було сплачено рахунок на суму 23 800,00 грн. з зазначенням призначення платежу «Комісія за організацію за згідно Договору №010155», а також сплачено рахунок на суму 1200,00 грн. з зазначенням призначення платежу «Авансовий платіж». Однак, компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 25 000, 00 грн. є комісією за організацію та оформлення договору.

Суд першої інстанції, встановивши що позивач володів повною, необхідною та достовірною інформацією про положення договору, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, при укладенні договору фінансового лізингу права позивача не були порушені, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

За змістом ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За змістом частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правове регулювання договірних відносин фінансового лізингу здійснюється за допомогою спеціального закону «Про фінансовий лізинг».

За змістом ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при укладанні даного договору відповідачем було порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів» зокрема, встановлено несправедливі умови договору щодо жорстких обов'язків споживача, надання можливості продавцю (виконавцю виробнику) не повертати кошти, внесені на оплату споживачем, у разі відмови укласти договір або невиконанням договору, визнання ціни товару на момент його поставки, надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання покупцю права розірвання договору є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, до укладення Договору позивач був повідомлений про його умови, що підтверджується його особистим підписом у спірному договорі та погодився з його умовами.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, за змістом ч. 5 цієї статті Закону у разі визнання окремого положення договору включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу та порядку сплати за предмет лізингу. Апелянтом не надано доказів на підтвердження конкретних дій відповідача, які б підпадали під заборони, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Щодо невідповідності пункту 1.4 договору частині 1 статті 808 ЦК України, відповідно до якого лізингодавець не відповідає за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку, а така відповідальність покладається на продавця товару, то зазначений пункт договору був погоджений сторонами, його невідповідність положенням частині 1 статті 808 ЦК України не тягне недійсність договору фінансового лізингу, оскільки зазначена умова не є істотною.

До того ж пунктом 4.4 договору передбачено, що будь-яка невідповідність предмета лізингу пункту 1.1. договору, специфікації на момент передачі предмета лізингу зазначається у акті приймання-передачі, який підписується сторонами, а відповідно до п.4.5 договору у випадку наявності дефектів предмету лізингу, що роблять неможливою нормальну його експлуатацію, сторони мають право відмовитися від підписання акту приймання-передачі, і лізингодавець зобов'язаний замінити такий предмет лізингу.

Не є обґрунтованим і посилання позивача на несправедливість пункту 1.6 договору, відповідно до якого у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, оскільки як убачається з пункту 1.7 договору лізингодавець зобов'язаний передати в користування лізингоодержувачу предмет лізингу лише після сплати останнім 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення договору, та комісії за передачу предмета лізингу, а тому з моменту укладення сторонами договору лізингу і до оплати лізингоодержувачем зазначених вище платежів та придбанням його відповідачем, ціна предмету лізингу на ринку таких послуг може збільшитися.

Посилання ОСОБА_1 на несправедливість та невідповідність інших умов, укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу, що на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним також безпідставні, оскільки такі умови не є істотнимми. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що наведені ним умови оскаржуваного договору містять істотний дисбаланс прав та обов'язків його сторін.

Вказаний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків сторін, і їх волевиявлення було вільним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/3487/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8682/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Козлов Р.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.