Справа № 159/7642/14-ц
Провадження № 2/159/190/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 25 лютого 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі : головуючої - судді АГЕЄВОЇ Є.О.,

з участю секретаря КЛЕВЕЦЬКОЇ О.М.,

прокурорів АНТОНЮК А.П., МАКОВЕЦЬКОЇ І.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

представника органу опіки та піклування - ГУПІКА М.І.,

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковель цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1. 16.10.2012 року позивач подарував 62/100 частини вказаного житлового будинку ОСОБА_7. Позивач зазначає, що з 1994 року в спірному будинку зареєстрований його син, а відповідач по справі ОСОБА_5 та внучка ОСОБА_6. Близько 10 років відповідач ОСОБА_5 не проживає в спірному житлі, а разом з дочкою проживають по АДРЕСА_2. Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_5 втратив інтерес до спірного житла, хоча залишається в ньому зареєстрованим, особистих речей там не зберігає, оплату за комунальні послуги не здійснює. Будучи власником будинку позивач просить захистити його права, а тому у відповідності до ст. 71, 72 ЖК України прохає визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, з підстав, викладених у заяві, прохає його задовольнити, пояснив, що відповідач з неповнолітньою донькою у спірному житлі не проживають близько 10 років, оскільки мають власну квартиру. Своїх речей в помешканні не зберігають, плату за користування житлом не здійснюють, тому прохає визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що він дійсно не проживає в будинку батьків, оскільки має власну квартиру для проживання, де мешкає з дружиною та донькою, вказав, що приймає участь в утриманні житла, робив ремонти в будинку, клав бруківку.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що відповідач ОСОБА_5 постійно приймав фінансову участь в утриманні житла, тобто інтерес до нього не втратив. Прохає в задоволенні позову відмовити з мотивів його безпідставності.

Прокурор в судовому засіданні вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення. Додатково пояснила, що неповнолітня дитина повинна проживати разом з батьками, в даному випадку права неповнолітньої ОСОБА_6 не порушені, оскільки вона фактично проживає в квартирі батьків, тому вважає, що відповідача ОСОБА_5 та неповнолітню ОСОБА_6 слід визнати такими, що втратили право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Суду пояснив, що неповнолітня ОСОБА_6 проживає разом з батьками в квартирі по АДРЕСА_2, хоча зареєстрована по АДРЕСА_1. Вважає, що в даному випадку будуть порушені права неповнолітньої, тому прохає в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечила проти позову з посиланням на те, що відповідач бере участь в утриманні житла, інтерес до нього не втратив, зазначила також, що вони з чоловіком проживають в окремих кімнатах. В її кімнаті є диван-малютка, в кімнаті чоловіка знаходиться ліжко та меблі. Зазначила, що ОСОБА_5 постійно приходить до них, фінансово допомогає, хоча в будинку не проживає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_8 16.10.2012 року за реєстровим № 1910 посвідчений договір дарування 62/100 частини будинку, на підставі якого право власності на зазначену частку будинку переходить до ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частинами 1,4 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо під час їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Як встановлено в судовому засіданні житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, на підставі рішення виконкому Ковельської міської ради від 07.03.2012 року № 111.

Сторонами визнається та обставина, що відповідач ОСОБА_5 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 з 2006 року вселились в квартиру по АДРЕСА_2, де проживають до теперішнього часу.

Позивачем заявлені вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом з підстав, визначених ст. 71 ЖК України.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_5 та його неповнолітня донька ОСОБА_6 в будинку по АДРЕСА_1 не проживають, ОСОБА_5 раз чи два рази на місяць приходить до батьків.

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини - Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Твердження представника органу опіки та піклування про те, що визнання неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування житлом в будинку по АДРЕСА_1 буде порушувати права неповнолітньої судом не береться до уваги, оскільки неповнолітня ОСОБА_6 проживає разом з батьками в квартирі по АДРЕСА_2, вказана квартира на праві приватної власності належить її батькам, що свідчить про те, що неповнолітня ОСОБА_6 має житло для проживання.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї, зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Той факт, що відповідач ОСОБА_5 та його неповнолітня донька ОСОБА_6 не проживають в житловому будинку по АДРЕСА_1 підтверджується поясненнями третьої особи ОСОБА_4, яка ввказала, що в користуванні її та чоловіка перебуває дві кімнати. В окремій кімнаті проживає її чоловік, в користуванні якого знаходиться двохплальне ліжко та інші меблі, в її кімнаті знаходиться диван-малютка, на якому остання спить.

Оскільки, як ствердив відповідач в судовому засіданні, він дійсно з 2006 року не проживає в спірному житлі так як з сім'єю переїхав на інше постійне місце проживання, хоча інтерес до даного житла не втратив, тому в силу ст. 71 ЦК України відповідачів слід визнати такими, що втратили право на користування житлом в спірному будинку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 9, 64, 72, 150, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, суд. -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:Є. О. Агеєва