Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/989/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В. О.
Категорія 21 Доповідач Забродський М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Забродського М.І.

суддів: Заполовського В.Й., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії Житомирського РУ, про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_5

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом та просили визнати недійсним договір дарування, укладений 01 червня 2006 року і нотаріально посвідчений між ними і ОСОБА_4, та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначали, що відповідно до умов укладеного договору дарування ОСОБА_2 в 2/3 частинах, а ОСОБА_3 в 1/3 частині безоплатно передали у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Вважають, що цей договір є фіктивним, оскільки сторони ніколи не мали наміру набувати прав та обов'язків за ним і не бажали реального настання правових наслідків.

Спірна квартира є у них єдиним житлом і в дійсності вони не бажали відчужувати її. Відповідачка право власності на цю квартиру не оформлювала, в ній не проживає, комунальні рахунки не оплачує.

Потреба в укладенні фіктивного договору була обумовлена наявністю заборгованості за кредитним договором, що унеможливило б задоволення банком своїх вимог за рахунок спірної квартири.

Відповідачка ОСОБА_4 перебуває у родинних відносинах з позивачами і свідомо погодилася на укладення фіктивного правочину на їх прохання, завідомо не претендуючи на квартиру та не маючи наміру вступати у права власника.

За заявою позивачів, ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03 березня 2014 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовані заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03 березня 2004 року.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Вважає, що позивачі дізналися про порушення їх прав у грудні 2013 року, коли їм стало відомо про звернення стягнення на квартиру. До цього часу вони не знали, що відповідачка уклала кредитний договір та в рахунок забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором уклала договір іпотеки, передавши в заставу їх квартиру.

Тому визнання недійсним договору дарування є єдиним можливим способом захисту права власності позивачів на квартиру.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 01 червня 2006 року ОСОБА_2 в 2/3 частинах, та ОСОБА_3 в 1/3 частині подарували ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського міськвиконкому 16 лютого 1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 квітня 2006 року.

Право власності на зазначену квартиру обдарованої зареєстровано в КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 05 червня 2006 року(а.с.5-6 зворот).

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Пред'являючи позов ОСОБА_2, та ОСОБА_3, посилалися на фіктивність договору дарування, оскільки укладення його обумовлено уникненням звернення стягнення на майно по заборгованості перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» без створення юридичних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Оскільки за договором дарування право власності на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом ОСОБА_4 у неї з цього моменту виникло право власності на квартиру.

Відтак для визнання правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Проте позивачі продовжують проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції правильно вважав, що укладений між сторонами договір дарування є фіктивним.

Разом з тим відмовляючи у задоволенні позову, районний суд правильно вважав, що позивачі пропустили строк для звернення до суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом та відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

11 березня 2014 року під час розгляду справи, ОСОБА_4, подала письмову заяву у якій просила застосувати до вимог позивачів строк позовної давності(а.с.32-34).

У свою чергу представник позивачів в клопотанні від 20.10.2014 року просив визнати причини пропущення позовної давності поважними, оскільки позивачі у грудні 2013 року дізналися, що рішенням Богунського районного суду в рахунок заборгованості за кредитом відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» звернуто стягнення на квартиру, в якій вони продовжують проживати(а.с. 116-117).

Не приймаючи до уваги таке клопотання колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вважав і сторонами не заперечувалося що з 01 червня 2006 року, тобто з моменту дарування квартири, позивачі знали, що спірний правочин є фіктивним і створений без настання наслідків для сторін та з метою запобігання звернення стягнення заборгованості за кредитом перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на спірну квартиру.

Таким чином, позивачами був пропущений строк звернення до суду для захисту своїх прав, оскільки порушення їх прав виникло з моменту укладення договору дарування, а саме, з 01 червня 2006 року, а не з моменту ухвалення рішення Богунським районним судом м. Житомира 16 грудня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на правильність його рішення не впливають. Відтак підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: