АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2326/2015 Головуючий у першій інстанції - Остапчук Т.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача НБУ МалішевськоїВ.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Національного банку України про визнання частково недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов'язань,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов'язань.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09.07.2008 між ним та ТОВ «Український промисловий банк» укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позивачу суму кредиту, а позивач зобов'язався повернути отримані кошти в обумовлені договором строки та зі сплатою визначених сторонами відсотків річних. 30.06.2010 між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» передало ПАТ «Дельта Банк» в тому числі і зобов'язання позивачаперед ТОВ «Український промисловий банк» за вищевказаним кредитним договором від 09.07.2008. Посилаючись на те, що договір про передачу активів в частині передачі її боргових зобов'язань не відповідає вимогам закону та порушує його права, позивач просив суд задовольнити заявлені вимоги та визнати частково недійсним договір про передачу активів та кредитних зобов'язань в частині передачі кредитних зобов'язань за кредитним договором від 09.07.2008.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не взято до уваги те, що договір про передачу активів та кредитних зобов'язань було укладено через півроку після відкликання ліцензії ТОВ «Український промисловий банк». Тому, виходячи з вимог діючого законодавства, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії й ініціювання процедури ліквідації, банк втратив право укладати угоди, пов'язані з відчуженням свого майна, у тому числі і здійснювати відступлення права вимоги до своїх боржників третім особам. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не повідомив його в установлений договором спосіб про зміну умов договору стосовно порядку повернення коштів.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача НБУ в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала за її безпідставністю і необґрунтованістю та просила рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не є перешкодою для апеляційного розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності визначених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, а також з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав у результаті вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 09.07.2008 між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» укладено кредитний договір та Додатковий договір згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 32 625 дол. США, а позивач у свою чергу зобов'язувався повернути отримані кошти зі сплатою визначених сторонами відсотків річних.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» передало ПАТ «Дельта Банк» в тому числі і зобов'язання позивача перед ТОВ «Український промисловий банк» за вищевказаним кредитним договором від 09.07.2008.

Передумовою укладення договору про передачу активів стало винесення Правлінням Національного банку України постанови № 19 від 21.01.2010, згідно якої у ТОВ «Укрпромбанк» було відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації.

Статтею 91 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено наслідки призначення ліквідатора, зокрема з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора допускається укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, лише в порядку, передбаченому цим Законом. Вимоги кредиторів до банку, щодо якого розпочато ліквідаційну процедуру, вирішуються з дотриманням норм законодавства про реалізацію активів банку - боржника в ході ліквідаційної процедури, зокрема положень статті 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якою врегульовано черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції станом на дату укладення спірного договору), а саме ч. 1 ст. 92, передбачено, що ліквідатор з дня його призначення має право здійснювати відчуження активів та/або зобов'язань банку. Під час укладання договору про передачу активів від імені ТОВ «Укрпромбанк» діяв ліквідатор, призначений постановою Правління НБУ від 21.01.2010 №19 одночасно з відкликанням у ТОВ «Укрпромбанк» банківської ліцензії та ініціюванням процедури його ліквідації.

Спірний договір був підписаний ліквідатором ТОВ «Укрпромбанк» Раєвським К.Є., що слідує з преамбули Договору про передачу активів.

Відповідно до ст. 92 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції станом на дату укладення спірного договору) ліквідатор приймає рішення про отримання та відчуження активів та/або забов'язань без повідомлення та отримання згоди акціонерів, боржників, кредиторів (вкладників) банку. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність» після проведення інвентаризації та оцінки майна банку ліквідатор розпочинає продаж майна на відкритих торгах, якщо Національним банком України не встановлено інший порядок його продажу. Відповідно до ст. 95 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції станом на дату укладення спірного договору), а саме ч. 5 передбачено, що порядок уступки вимог банку регулюється цивільним законодавством.

Цією ж статтею передбачено, що ліквідатор приймає рішення про отримання та відчуження активів та/або зобов'язань без повідомлення та отримання згоди акціонерів, боржників, кредиторів (вкладників) банку.

Таким чином, з посиланням на порушення законодавчовизначеної процедури передачі активів ТОВ «Український промисловий банк» апелянт не надав суду доказів, які б свідчили про те, що умовами оспорюваного правочину були порушені будь-які його права як боржника у кредитному зобов'язані.

Посилання апелянта на те, що відповідачами було порушено передбачений п.4.8 договору від 30.06.2010 порядок повідомлення боржника про передачу прав, не беруться судомдо уваги, оскільки вказані доводи стосуються не виконання умов договору про передачу активів, а не можливих підстав для визнання його недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише в підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Отже, встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши означені норми чинного законодавства, які регулюють виниклі правовідносини, суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано дійшов висновку, що укладення договору про передачу активів та кредитних зобов'язань відбулось з дотриманням вимог закону, прав позивача порушено не було, а відтак й відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав відсутності згоди позивача на його укладення.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, з вищенаведених підстав, не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, слід зазначити, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді