АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1000/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа № 428/2476/14-ц Юхимук Р.С.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому вказувала на те, що з 14 серпня 2004 року вони з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. У серпні 2008 року ними за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру № 14 у житловому будинку АДРЕСА_1 яка зареєстрована на праві власності за відповідачем.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.11.2012 року шлюб між ними було розірвано. Цим же рішенням суду встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинились у вересні 2011 року й з того часу вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що придбана ними в період шлюбу двокімнатна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивачка ОСОБА_3 просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя на підставі ст.ст. 57, 60, 69-72 СК України виділити їй у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Виділено у власність позивачки ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 243,60 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 жовтня 2014 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд ухваленого по справі заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2 ставиться питання про скасування заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 червня 2014 року та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, не заперечуючи самого факту придбання спірної квартири в період шлюбу з позивачкою, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що з часу припинення шлюбних відносин з останньою у вересні 2011 року, він вже оженився та зробив якісний ремонт у спірній квартирі, що значно збільшило її вартість. Його колишня дружина - позивачка ОСОБА_3 у спірній квартирі тривалий час не проживає й участі у сплаті житлово-комунальних послуг не приймає.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 вказує й на те, що справа була розглянута судом першої інстанції за його відсутності, однак про час та місце її розгляду судом він належним чином не повідомлявся, у зв'язку з чим був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами щодо безпосередньої участі в розгляді справи, надання особистих пояснень по суті виниклого спору та заперечень проти заявленого до нього колишньою дружиною позову, а також можливості подати до суду зустрічний позов про стягнення з останньої на його користь грошових коштів, особисто витрачених ним на ремонт та облаштування спірної квартири після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення міського суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Основні засади шлюбу, особистих немайнових та майнових прав і обов'язків подружжя визначаються Сімейним кодексом України (далі: СК України), який є основним законодавчим актом у сфері регулювання сімейних відносин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені законодавцем у ст. 60 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, за приписами коментованої правової норми право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, презюмується законом і не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено по справі, сторони цивільно-правового спору позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 з 14 серпня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 листопада 2012 року (а.с. 4, 19).

По справі також встановлено, що в період шлюбу сторонами на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва було придбано двокімнатну квартиру № 14, жилою площею - 39,5 кв.м., загальною площею - 81,9 кв.м., розташовану в новозбудованому багатоквартирному чотирьохповерховому житловому будинку № АДРЕСА_1, яка за рішенням виконкому Сєвєродонецької міської ради № 1293 від 01.07.2008 року оформлена на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 2, 3).

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права, а тому встановивши, що спірна квартира № 14 у житловому будинку АДРЕСА_1 була придбана колишнім подружжям ОСОБА_2 за час їхнього шлюбу, тобто є об'єктом права спільної сумісної власності останніх, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги та фактично визнав за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого у шлюбі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що справа була розглянута судом першої інстанції за його відсутності, при тому, що він не був повідомлений про час та місце її розгляду, в зв'язку з чим був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами щодо безпосередньої участі у розгляді справи, надання особистих пояснень по суті виниклого цивільно-правового спору та надання відповідних заперечень проти заявленого до нього позову, то ця обставина сама по собі, в даному випадку не є підставою для скасування ухваленого міським судом по справі рішення, оскільки урівноваженням порушених прав відповідача ОСОБА_2 є його право на подання до суду апеляційної інстанції всіх доказів, які він міг би подати до суду першої інстанції, а також на нову оцінку наявних у праві доказів з урахуванням його позиції (ч. 2 ст. 303 ЦПК України), однак останній і цим своїм правом не скористався й будь-яких об'єктивних доказів, які б безумовно спростовували висновки суду першої інстанції, до апеляційного суду не представив.

Доводи ж апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, які наведені на її обґрунтування, про те, що з часу припинення шлюбних відносин з позивачкою ОСОБА_3 у вересні 2011 року, він вже оженився та зробив якісний ремонт у спірній квартирі, що значно збільшило її вартість, а його колишня дружина у спірній квартирі тривалий час не проживає й участі у сплаті житлово-комунальних послуг не приймає, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки згідно ч. 2 ст. 317 ЦК України місце проживання власника та місцезнаходження майна, що йому належить, на зміст права власності не впливають, а для відшкодування коштів, особисто витрачених відповідачем на ремонт, облаштування та утримання спільної з його колишньою дружиною квартири, він не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом до останньої.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим міським судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: