У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення суми боргу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 9 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 16 липня 2012 року він уклав з ОСОБА_7 договір про відступлення права вимоги, за яким отримав право вимоги до ОСОБА_6 Вказував на те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виникли відносини договору позики, підтверджені розписками, згідно яких, у період з 17 січня 2004 року по 30 серпня 2006 року, останній отримав у борг кошти на загальну суму 294 077 грн, що згідно офіційного курсу Національного банку України становило 34 098 доларів США та 2 000 Євро. Відповідач у передбачені строки кошти не повернув, разом з тим, борг визнав. Із зазначених підстав позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції у розмірі 536 873 грн 39 коп. та 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 березня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення місцевого та апеляційного судів в частині позову про стягнення боргу скасовано з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході нового розгляду справи позивач уточнив вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 781 051,72 грн та 5000 грн моральної шкоди. Вказані вимоги мотивував тим, що грошові кошти, які були надані у борг відповідачу, передавались в доларах США та євро. Тому відповідач зобов'язаний повернути кошти у розмірі 34 648,33 доларів США, що на час розрахунку становить 448 495,81 грн та 2000 євро, що на день розрахунку становить 33 375,40 грн. У зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання в строк, відповідач має повернути суму боргу з урахуванням 3% річних у розмірі 53 265,34 грн та інфляційні витрати у розмірі 245 915,17 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 535 136,55 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення місцевого суду в частині стягнення боргу за договором позики скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача 190 480 грн боргу за договором позики та 30 727 грн - 3% річних, всього - 221 207 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач, також не погоджуючись з рішенням апеляційного суду подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача заборгованість у розмірі 535 136,55 грн виходив з того, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки відповідач 4 листопада 2010 року визнав борг. Факт передачі коштів підтверджується належними та допустимими доказами і права позивача порушені неповерненням коштів, тому з відповідача підлягає стягненню борг у розмірі 535 136,55 грн, до складу якого входить основний борг по розпискам та 3% річних у розмірі 53265,34 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача боргу у розмірі 190 480 грн і 30727 грн - 3% річних апеляційний суд виходив з того, що з 17 січня 2004 року по 30 серпня 2006 року ОСОБА_6 отримав у борг від ОСОБА_7 грошові кошти, строк повернення яких сплив у травні 2008 року. 4 листопада 2010 року у своїх поясненнях працівникам міліції ОСОБА_6 визнав борг. Отже відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг строку позовної давності по розписках від 12 березня 2006 року, 25 квітня 2006 року та 5 травня 2006 року, строк виконання зобов`язання по яких закінчився відповідно 15 березня 2008 року, 25 травня 2008 року та 5 травня 2008 року, перервався 4 листопада 2010 року у зв`язку з визнанням боржником боргу, вчиненим у межах строку позовної давності.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню підлягає заборгованість по цих розписках у сумі 4120 доларів США, 7693,46 доларів США та 2902 доларів США, всього 14715,46 доларів США, що в національній валюті по курсу Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року становить 190 480 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 625 ЦК України стягненню підлягають 3% річних від простроченої суми, що складає відповідно: 2373,80 доларів США або 30727 грн.

Оскільки по іншим розпискам строк позовної давності сплив до 4 листопада 2010 року і відповідач заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Згідно висновків апеляційного суду позовні вимоги про стягнення боргу по розписці від 30 серпня 2006 року на суму 3445,87 доларів США задоволенню також не підлягають, оскільки вказаний документ не містить ознак боргового зобов`язання по договору позики.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були укладені договори позики, за яким ОСОБА_6 за період з 17 січня 2004 року по 30 серпня 2006 року отримав грошові кошти на загальну суму 34 098 доларів США та 2000 євро.

Отримуючи грошові кошти від ОСОБА_7, ОСОБА_6 видав боргові документи - розписки, а саме: розписка від 17 січня 2004 року на суму 3000 доларів США зі строком повернення до 1 березня 2005 року, розписка від 11 лютого 2005 року на суму 1000 євро зі строком повернення до 1 серпня 2005 року, розписка від 10 жовтня 2005 року на суму 2400 доларів США та 1000 євро зі строком повернення до 10 березня 2006 року, розписка від 29 жовтня 2005 року на загальну суму 2500 доларів США зі строком повернення до 29 травня 2006 року, розписка від 02 листопада 2005 року на загальну суму 2800 доларів США зі строком повернення до 10 червня 2006 року, розписка від 16 лютого 2006 року на загальну суму 600 доларів США зі строком повернення 16 лютого 2007 року, розписка від 27 лютого 2006 року на загальну суму 619 доларів США зі строком повернення 27 лютого 2007 року, розписка від 12 березня 2006 року на загальну суму 4120 доларів США зі строком повернення 15 березня 2008 року, розписка від 2 квітня 2006 року на загальну суму 4018 доларів США зі строком повернення 2 травня 2007 року, розписка від 25 квітня 2006 року на загальну суму 7693,46 доларів США зі строком повернення до 25 травня 2008 року, розписка від 5 травня 2006 року на загальну суму 2902 доларів США зі строком повернення до 5 травня 2008 року, розписка від 30 серпня 2006 року на загальну суму 3445,87 доларів США.

16 липня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким останній отримав право вимоги до ОСОБА_6 згідно вказаних розписок (а. с. 6-7).

Згідно пояснень ОСОБА_6 від 4 листопада 2010 року працівникам міліції, що містяться у матеріалах перевірки по заяві ОСОБА_7 щодо шахрайських дій останнього, ОСОБА_6 визнав борг перед кредитором.

Розглядаючи даний спір та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 липня 2014 року звернув увагу судів попередніх інстанцій на те, що визнання боргу перед новим кредитором є визнанням боргу і первісному кредитору (цеденту). В силу ст. 264 ЦК України 4 листопада 2010 року строк позовної давності перервався визнанням ОСОБА_6 свого боргу і з цієї дати почався заново.

Суд касаційної інстанції вказував на те, що при новому розгляді справи суду слід звернути увагу, що визнання боргу поза межами строку позовної давності не має правового значення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, ухваленого за результатами нового розгляду справи апеляційний суд правильно виходив з того, що перебіг строку позовної давності по розписках від 12 березня 2006 року, 25 квітня 2006 року та 5 травня 2006 року, строк виконання зобов`язання по яких закінчився відповідно 15 березня 2008 року, 25 травня 2008 року та 5 травня 2008 року, перервався 4 листопада 2010 року у зв`язку з визнанням боржником боргу, вчиненим у межах строку позовної давності. По іншим розпискам строк позовної давності сплив до 4 листопада 2010 року, тому у задоволенні вимог в частині стягнення боргу по цим розпискам слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Так, судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що по розпискам від 17 січня 2004 року на суму 3000 доларів США зі строком повернення до 1 березня 2005 року, від 11 лютого 2005 року на суму 1000 євро зі строком повернення до 1 серпня 2005 року, від 10 жовтня 2005 року на суму 2400 доларів США та 1000 євро зі строком повернення до 10 березня 2006 року, від 29 жовтня 2005 року на загальну суму 2500 доларів США зі сі роком повернення до 29 травня 2006 року, від 2 листопада 2005 року на загальну суму 2800 доларів США зі строком повернення до 10 червня 2006 року, від 16 лютого 2006 року на загальну суму 600 доларів США зі строком повернення 16 лютого 2007 року, від 27 лютого 2006 року на загальну суму 619 доларів США зі строком повернення 27 лютого 2007 року строк позовної давності сплив до 4 листопада 2010 року.

При цьому, апеляційний суд врахував, що визнання боргу поза межами строку позовної давності не має правового значення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню з відповідача підлягає борг розписках у сумі 4120 доларів США, 7693,46 доларів США та 2902 доларів США, всього 14715,46 доларів США, що в національній валюті по курсу Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року становить 190 480 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 625 ЦК України обґрунтовано стягнув 3% річних від простроченої суми, що складає відповідно: 2373,80 доларів США або 30727 грн, та відмовив у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційні скарги слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 9 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська