Справа №451/840/14-ц
Провадження № 2/451/13/15
РІШЕННЯ

іменем України

02 червня 2015 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

при секретарі судового засідання Кріса М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернене стягнення та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки і зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року до суду звернувся представник позивача із заявою, відповідно до вимог якої, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у розмірі 66133,85 доларів США, що за курсом НБУ складає 771120,70грн., просить звернути стягнення на квартиру №22 у будинку №3 у м.Радехів по вулиці Сонячна шляхом її продажу та виселити відповідача із зазначеного житла.

В обґрунтування вимог зазначає, що відповідно до умов договору №LVКВGK00000030, укладеного 27.06.2007 року, ОСОБА_1 у цей же день отримала кредитні кошти у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.06.2027 року.

Банк за вказаним договором свої зобов'язання виконав та надав ОСОБА_1 суму коштів, однак відповідач свої зобов'язання порушила, у наслідок чого виникла заборгованість в сумі 66133,85 доларів США, що за курсом 11,66грн. за 1 долар США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.05.2014 року, складає 771120,70 грн. і, яка складається з наступного: 24688,33 доларів США - заборгованість за кредитом; 15476,10 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2500 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 20299,77 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 21,44 доларів США - штраф (фіксована частина) та 3148,21 доларів США - штраф (процентна складова).

Крім цього, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПиватБанк» і ОСОБА_1 27.06.2007 року уклали договір іпотеки №LVКВGK00000030, згідно з яким ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, зокрема квартиру загальною площею 50,60кв.м, із житловою площею 28,30кв.м, що розташована у м.Радехів по вулиці Сонячна,3/22 Львівської області і належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 158 065 гривень.

Таким чином, із посиланням на норми цивільного законодавства та Закону України «Про іпотеку», просить суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVКВGK00000030 в розмірі 66133,85 доларів США, що за курсом НБУ складає 771120,70 грн. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу, із виселенням відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі.

Відповідачка ОСОБА_1, надавши позовну заяву, яка ухвалою суду від 27.01.2015р. об'єднана у одне провадження із первинним позовом (а.с.143), просить кредитний договір №LVКВGK00000030 та договір іпотеки від 27.06.2007 року визнати недійсними, із покладенням ряду обов'язків на приватного нотаріуса (а.с.70-89).

Представник позивача у судове засідання не з'являвся, подаючи при цьому клопотання про розгляд справи без його участі та заперечення на зустрічний позов (а.с.54,100,114-116,128-129,139,159).

Відповідачка у судовому засіданні вимоги Банку, із посиланням на вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заперечила (а.с.184-185), а вимоги за зустрічним позовом - просить залишити без розгляду (а.с.186).

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. Про причини, що унеможливили її прибуття до суду, не повідомила.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні первинного позову, слід відмовити, а зустрічний - залишити без розгляду, виходячи з наступних міркувань.

У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1-3 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Так, судом встановлено, що 27.06.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №LVКВGK00000030, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримала, кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 25.06.2027 року (а.с.22-27).

У забезпечення виконання зобов'язань по даному договору, сторони 27 червня 2007 року уклали іпотечний договір, згідно якого Іпотекодавцем було передано в іпотеку нерухоме майно, зазначене у п.33.3 цього договору, зокрема квартиру №22 загальною площею 50,6кв.м, що знаходиться у будинку №3 по вулиці Сонячна у м.Радехів Львівської області (а.с.28-32).

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.1 ЦК України).

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України визначено, що одним із видів застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV від 05.06.2003р. (із змінами та доповненнями) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 цього Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.40 Закону №898-IV, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Поряд з цим, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014 року протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, відповідає вимогам щодо нерухомого житлового майна, передбаченим Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки її загальна площа становить 50,6 кв. м., тобто не перевищує 140 кв. м (а.с.31,33-34).

Місце проживання відповідача, згідно даних Радехівського РС ГУ ДМС України у Львівській області, зареєстроване за адресою - м.Радехів, вул.Сонячна,3/22 (а.с.46), а щодо наявності (відсутності) іншого нерухомого житлового майна у власності позичальника, такі сторонами не доведені (ст.60 ЦПК України).

За наведених обставин суд приходить до висновку, що звернення стягнення на квартиру №22 у житловому будинку №3 по вулиці Сонячна у м.Радехів не може бути проведене відповідно до Закону №1304-VII, так як цей Закон встановлює як заборону ухвалення рішення про звернення стягнення на житлове майно, яке є предметом іпотеки, так і заборону відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалено до набрання чинності цим Законом.

Що стосується вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1, слід зауважити наступне.

У ході розгляду справи, позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1, 02.06.2015 року у судовому засіданні надала суду заяву, відповідно до якої, просить її позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без розгляду (а.с.186).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Приймаючи до уваги, що звернення ОСОБА_1 із заявою про залишення заяви без розгляду робить неможливим вирішення ініційованого нею спору, суд вважає за необхідне зустрічний позов залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернене стягнення, відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитної угоди, договору іпотеки і зобов'язання до вчинення дій, залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.