Справа № 265/6481/14-ц
Провадження № 2/265/102/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 червня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л.В.,

при секретарі Єфремовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Представник приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» (далі - ПАТ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до п.5 розділу ХУІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про акціонерні товариства, закрите акціонерне товариство «АІСЕ Україна» зареєструвало зміни в назві організаційно-правової форми, таким чином з 24 лютого 2010 року нова назва товариства - приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна».

27 квітня 2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено угоду № 92637 з додатками № 1 та № 2 до Угоди, що є невід»ємними частинами Угоди.

Дана Угода укладена в рамках створеної позивачем в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «Автоплан». Вказана система відома під назвою "придбання в групах" в багатьох країнах світу, зокрема в Аргентині, Португалії, Польщі та інших. Дана система продажу полягає у створенні групи покупців, які бажають придбати товар високої вартості - наприклад автомобіль - і які стають учасниками системи. Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним учасником автомобіля шляхом сплати його вартості та вартості наданих послуг невеликими щомісячними внесками протягом декількох років. При виконанні умов Угод, укладених з Учасниками в рамках системи Автоплан, позивач надає Учасникам послуги, спрямовані на придбання ними автомобіля на основі системи Автоплан. Ці послуги полягають у формуванні груп учасників, організації і проведенні в групах Асигнаційних актів, а також інших послуг, передбачених Угодою, які гарантують придбання автомобіля кожним Учасником системи Автоплан.

27 квітня 2005 року ОСОБА_1 було надано право на отримання автомобіля, а 31 січня 2006 року він отримав автомобіль ЗАЗ 110307 (Славута), номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2, 2006 року випуску і зареєстрував його на своє ім"я у РЕВ 4 МРВ м.Маріуполя цього ж дня (номерний знак НОМЕР_1). Відповідач в свою чергу зобов»язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля (100% ціни автомобіля) та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 84-х щомісячних повних внесків.

Керуючись п.11.2 ст.11 Додатку 2 до Угоди, відповідачем ОСОБА_1 були надані гарантії повного виконання зобов»язання за Угодою № 92637, а саме - надано позивачу в якості забезпечення виконання зобов»язань, гарантії поручителя щодо солідарної відповідальності за зобов»язаннями ОСОБА_1 за Угодою № 92637.

18 січня 2006 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким вони зобов»язалися відповідати перед кредитором (позивачем) у разі невиконання зобов»язань відповідачем ОСОБА_1 за Угодою № 92637.

ОСОБА_1 протягом травня 2005 року - березня 2011 року сплачував щомісячні внески, але починаючи з квітня 2011 року припинив їх сплачувати, неодноразові листи та телефонні звернення до відповідачів щодо сплати всієї суми заборгованості в розмірі 20 032,19 грн. результатів не дали.

На виконання умов Угоди відповідачем ОСОБА_1 було сплачено 64,2226% зі 100 % в оплату чистих внесків та 71 внесок з 84 внесків в оплату послуг позивача. Розмір боргу відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за Угодою станом на липень 2014 року складає 35,7774% від ціни автомобіля, актуальної у січні 2012 року та 13 внесків в оплату витрат послуг позивача.

У липні 2008 року, українська автомобільна корпорація повідомила позивача про те, що з серпня місяця 2008 року припинено виробництво автомобілів ЗАЗ 110307 (Славута) та відповідно, на підставі умов Угоди, позивач здійснив заміну автомобіля ЗАЗ 110307 (Славута) на автомобіль ВАЗ 21070 (з коефіцієнтом зниження вартості нової моделі на 0,874818, оскільки вартість старої моделі 30050 грн., а нової 34350 грн.), виробництво якого з липня 2011 року також припинено та відповідно позивач здійснив заміну на автомобіль ВАЗ 21099 (з коефіцієнтом зниження вартості нової моделі на 0,8549533%, оскільки вартість старої моделі 54888 грн., а нової 64 200 грн.), про що позивач своєчасно повідомляв учасника та в подальшому для розрахунку щомісячних внесків використовував ціну ВАЗ 21099 з урахуванням коефіцієнтів на які знижувалась ціна для розрахунку внесків.

Розмір боргу відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за Угодою станом на січень 2012 року склав 35,7774% (100% -64,2226%) від ціни автомобіля, актуальної у січні 2012 року (дата направлення платіжної вимоги) та 17 (сімнадцять) внесків в оплату адміністративних витрат. Відповідно, загальний розмір заборгованості складає 20 032,19 грн., з яких:

- чисті внески - 17 379,93 грн., що складає 35,7774% від ціни автомобіля, що діяла станом на дату закінчення графіку внесків (48 577,96 грн. х 26,8378%);

- адміністративні витрати - 2652,26 (48577,96 грн. х 0,35 % + 20 % ПДВ) х 13 внесків.

24 січня 2012 року позивачем на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було направлено вимогу одноразової сплати всієї суми заборгованості ОСОБА_1 за угодою не пізніше 03 лютого 2012 року, проте станом на липень 2014 року вимоги не виконані, борг не погашено.

Просить стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за Угодою № 92637 в розмірі 20 032,19 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

Представник позивача Нагорний А.Є. на розгляд справи до суду не з»явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 на розгляд справи не з"явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Надав суду письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що ним в повному обсязі сплачений борг на користь позивача. Крім цього, за умовами договору № 92637 від 27 квітня 2005 року та додатків до нього він був зобов»язаний сплачувати внески щомісячно, таким чином строк виконання ним зобов»язань визначено місяцями. В позовній заяві вказано, що він припинив виконання свого обов»язку починаючи з квітня 2011 року, а позов до нього пред»явлено лише в жовтні 2014 року. Так як умовами договору встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Тому просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачеві в задоволенні позову до нього. А щодо інших відповідачів, то зазначив, що строк дії договору поруки припинено, тому підстав для стягнення з них боргу не має.

Відповідач ОСОБА_3 на розгляд справи до суду не з»явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність.

Ухвалою суду від 08 червня 2015 року провадження по справі до відповідача ОСОБА_2 закрито в зв»язку з його смертю та недопустимістю в спірних відносинах правонаступництва.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст.224-229 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до п.5 розділу XVII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про акціонерні товариства", закрите акціонерне товариство "АІСЕ Україна" зареєструвало зміни в назві організаційно-правової форми, таким чином починаючи з 24.02.2010 року нова назва товариства - Приватне акціонерне товариство "АІСЕ Україна", що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи.

27 квітня 2005 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено угоду № 92637 з додатками № 1 та № 2 до Угоди, що є невід»ємними частинами Угоди (а.с.6-11).

Як свідчать умови укладеної угоди, вона укладена в рамках створеної позивачем в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «Автоплан». Вказана система відома під назвою "придбання в групах" в багатьох країнах світу, зокрема в Аргентині, Португалії, Польщі та інших. Дана система продажу полягає у створенні групи покупців, які бажають придбати товар високої вартості - наприклад автомобіль - і які стають учасниками системи. Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним учасником автомобіля шляхом сплати його вартості та вартості наданих послуг невеликими щомісячними внесками протягом декількох років. При виконанні умов Угод, укладених з Учасниками в рамках системи Автоплан, позивач надає Учасникам послуги, спрямовані на придбання ними автомобіля на основі системи Автоплан. Ці послуги полягають у формуванні груп учасників, організації і проведенні в групах Асигнаційних актів, а також інших послуг, передбачених Угодою, які гарантують придбання автомобіля кожним Учасником системи Автоплан.

27 квітня 2005 року ОСОБА_1 було надано право на отримання автомобіля, а 31 січня 2006 року він отримав автомобіль ЗАЗ 110307 (Славута), номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2, 2006 року випуску і зареєстрував його на своє ім"я у РЕВ 4 МРВ м.Маріуполя (номерний знак НОМЕР_1).

Відповідач в свою чергу зобов»язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля (100% ціни автомобіля) та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 84-х щомісячних повних внесків.

18 січня 2006 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким вони зобов»язалися відповідати перед кредитором (позивачем) у разі невиконання зобов»язань відповідачем ОСОБА_1 за Угодою № 92637 (а.с.12).

У липні 2008 року, українська автомобільна корпорація повідомила позивача про те, що з серпня місяця 2008 року припинено виробництво автомобілів ЗАЗ 110307 (Славута) та відповідно, на підставі умов Угоди, позивач здійснив заміну автомобіля ЗАЗ 110307 (Славута) на автомобіль ВАЗ 21070 (з коефіцієнтом зниження вартості нової моделі на 0,874818, оскільки вартість старої моделі 30050 грн., а нової 34350 грн.), виробництво якого з липня 2011 року також припинено та відповідно позивач здійснив заміну на автомобіль ВАЗ 21099 (з коефіцієнтом зниження вартості нової моделі на 0,8549533%, оскільки вартість старої моделі 54888 грн., а нової 64 200 грн.), про що позивач своєчасно повідомляв учасника та в подальшому для розрахунку щомісячних внесків використовував ціну ВАЗ 21099 з урахуванням коефіцієнтів на які знижувалась ціна для розрахунку внесків.

Позивачем на адресу відповідачів були направлені платіжні вимоги про сплату боргу, однак борг добровільно так і не сплачено (а.с.17-20).

Згідно ст.525 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з копій квитанцій наданих відповідачем ОСОБА_1 на підтвердження своїх заперечень проти позову, ним сплачено на користь позивача грошові кошти в сумі 31 907 грн.01 коп. (а.с.58-76).

За розрахунком позивача розмір боргу відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за Угодою станом на січень 2012 року склав 35,7774% (100% -64,2226%) від ціни автомобіля, актуальної у січні 2012 року (дата направлення платіжної вимоги) та 17 (сімнадцять) внесків в оплату адміністративних витрат. Відповідно, загальний розмір заборгованості складає 20 032,19 грн., з яких:

- чисті внески - 17 379,93 грн., що складає 35,7774% від ціни автомобіля, що діяла станом на дату закінчення графіку внесків (48 577,96 грн. х 26,8378%);

- адміністративні витрати - 2652,26 (48577,96 грн. х 0,35 % + 20 % ПДВ) х 13 внесків (а.с.13-15).

Перевіривши правильність вказаного розрахунку позивача суд приходить до висновку, що позивачем вірно розраховано розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1

За таких обставин, враховуючи вимоги ст.526, ч.1 ст.530 ЦК України, суд вважає, що відповідачем ОСОБА_1 не в повній мірі виконувались умови договору, в зв'язку з чим, утворилась заборгованість в розмірі 20 032,19 грн., а тому відповідач зобов'язаний погасити вказану заборгованість.

Разом з цим, відповідно до ст.265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що визначені ст.ст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов»язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За умовами укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 договору № 92637 від 27 квітня 2005 року та додатків до нього, відповідач був зобов»язаний щомісячно сплачувати внески. Отже, строк виконання ним зобов»язання визначено місяцями.

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача, наданого позивачем, відповідач припинив виконання свого обов»язку по своєчасній сплаті щомісячних платежів в квітні 2011 року, що означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв»язку з чим, у позивача починається дія строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів.

При цьому, до суду з позовом приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна» звернулося 06 жовтня 2014 року.

Враховуючи викладене, так як умовами договору встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повернути увесь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Враховуючи викладене, оскільки ПрАТ «АІСЕ Україна» звернулось з даним позовом 06 жовтня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просить відповідач ОСОБА_1, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Щодо вимог до відповідача ОСОБА_3 як поручителя, то суд зазначає наступне.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судом встановлено, що в пункті 4.4 договору поруки, укладеному 18 січня 2006 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2 сторони погодили, що строк дії даного договору до 30 квітня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи вимогу до поручителів позивач пред'явив лише 06 жовтня 2014 року, тобто вже після закінчення строку дії договору поруки.

Отже виходячи з того, що договором встановлений строк його дії до 30 квітня 2012 року, то у зв'язку зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), позивач ПрАТ «АІСЕ Україна» вчиняти не може, поручителі не можуть відповідати перед позивачем за порушення зобов'язання боржником, оскільки порука є припиненою.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.525,526,559,610,612 Цивільного кодексу України, ст.ст.10,11,60, 212-215,224-229 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня його отримання.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги, яка має бути подана до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні при розгляді справи мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Орджонікідзевського районного суду

міста Маріуполя Донецької області Л.В.Копилова