Справа № 225/4624/15-ц
Провадження № 2/225/1929/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року Дзержинський міський суд Донецької області

у складі: судді Нємиш Н.В.

при секретарі Андрієвій Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дзержинська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького державного університету управління про поновлення на роботі, зобовязання надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею пятирічного віку та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом та просить поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Донецького державного університету управління, зобовязати Донецький державний університет управління надати їй соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею пятирічного віку з 26 липня по 25 липня 2016 року та стягнути з відповідача на її на користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що працює на посаді викладача кафедри іноземних мов Донецького державного університету з 01 вересня 2010 року. 25 липня 2011 року у позивачки народилась донька і відповідно до ст. 179 КЗпП України вона перебувала у декретній відпустці, згодом у соціальній по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Відповідно до ст.179 ч.6 КЗпП України відпустку по догляду за дитиною було подовжено до досягнення нею чотирьох років.

У зв'язку з військовими подіями на сході України позивач разом з дитиною на час її відпустки переїхала до своїх батьків до м.Дзержинська Донецької області. та перебуває там, як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Оскільки донька постійно хворіла та весь час потребувала догляду, на підставі протоколу ВКК №66 від 17.06.2015 року позивачка отримала довідку №66 від 17 червня 2015 року про потребу дитини у домашньому догляду.

На початку червня позивачка зателефонувала до Донецького державного університету управління та їй було повідомлено, що у звязку з бойовими діями університет перенесено в м.Маріуполь.

22 червня 2015 року позивачка направила відповідачу заяву про надання соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею пятирічного віку та додала довідку №66 від 17 червня 2015 року про потребу дитини у домашньому догляду.

25 липня 2015 року позивачка отримала від відповідача лист, в якому її повідомили про звільнення. З наказом про звільнення її не ознайомили. Вважає звільнення з роботи незаконним, так як відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Просить позов задовольнити.

Позивачка надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином повідомлений. Надіслав в суд лист від 12.10.2015р. №10-12/646, з якого вбачається, що відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України №1348 від 18.11.2014 року Донецький державний університет управління переїхав до м. Маріуполя. У зв'язку з бойовими діями у м. Донецьку уставні документи, бухгалтерська звітність та інша документація університету залишилися у м. Донецьку. Внаслідок цього адміністрація ДонДУУ не мала доступу до відомостей про перебування працівників університету в тарифному, декретному та інших відпустках. Вирішенням проблеми про кадровий склад було видання наказу про звільнення всіх працівників, які не надали свої трудові книжки та заяви про переміщення в м. Маріуполь. Позивачка не зареєструвалася на сайті університету, не надала заяву про переміщення до м. Маріуполя, не надала трудову книжку, в результаті чого адміністрація університету вирішила включити її до переліку осіб, що були звільнені.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка працювала на посаді викладача кафедри іноземних мов Донецького державного університету з 01 вересня 2010 року. З 25 липня 2011 вона відповідно до ст. 179 КЗпП України вона перебувала у декретній відпустці, згодом у соціальній по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Відповідно до ст.179 ч.6 КЗпП України відпустку по догляду за дитиною було подовжено до досягнення нею чотирьох років до 25.07.2015 року.

Наказом №4-к від 19 січня 2015 року вона була звільнена з посади.

Дитина позивачки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі протоколу ВКК №66 від 17.06.2015 та довідки №66 від 17 червня 2015 року потребує у домашньому догляді.

Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

У відповідності до роз'яснень, даних у п.9 постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року, 9. при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Аналізуючи зібрані докази по справі і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а тому суд вважає необхідним поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Донецького державного університету управління.

Стосовно позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У статті 237-1 КЗпП України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно встановлювати винні дії відповідача.

Позивачці завдано моральної шкоди у зв'язку з тим, що її незаконно було звільнено з роботи. Її нормальний розклад життя розладнаний внаслідок грубого порушення відповідачем трудового законодавства.

Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер та обсяг страждань позивачки, тривалість та зусилля, витрачені неї на поновлення свого попереднього стану, викликану цим зміну життєвих стосунків позивачки, а також враховуючи матеріальне становище сторін, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що моральна шкода підлягає задоволенню в сумі 1 000 гривень.

Враховуючи те, що відповідач не повідомив позивача про звільнення її з роботи, позивачу не було вручено копію наказу про звільнення, а про своє звільнення позивачка дізналась 25 липня 2015 року з листа, отриманого простою кореспонденцією, суд вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі з поважних причин, який суд вважає необхідним поновити.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 215, 218, 226 ЦПК України, ст. ст. 184, 232, 234 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позов ОСОБА_1 до Донецького державного університету управління про поновлення на роботі, зобовязання надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею пятирічного віку та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на роботі, на посаді викладача кафедри іноземних мов Донецького державного університету управління.

Зобовязати Донецький державний університет управління надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею пятирічного віку з 26 липня 2015 року по 25 липня 2016 року.

Стягнути з Донецького державного університету управління на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, моральну шкоду в сумі 1 000 (одна тисяча) грн.

Стягнути з Донецького державного університету управління в користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі та надання соціальної відпустки підлягає негайному виконанню.

Заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: