Справа № 148/755/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агробуд - Сервіс», Тульчинський район, с. Нестерварка, вул. Я.Гаврилюка, 8 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів.

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2, звернувся в суд з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ТОВ «Агробуд-Сервіс» про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сплачених за товар коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 вересня 2006 року між ОСОБА_1 (надалі -Позивач) та ТОВ «Агро буд - Сервіс» (надалі - Відповідач) було укладено договір на відпущення 255 тисяч штук цегли, згідно з умовами якого покупець - позивач оплатив вартість 255 тисяч штук цегли на суму 140 тисяч гривень, а продавець - відповідач зобов'язався видати покупцю вказану кількість цегли, починаючи з 01 березня 2007 року по 15 тисяч штук щотижня протягом 17 тижнів.

Договір від імені продавця підписаний директором ТОВ «Агробуд - Сервіс» ОСОБА_3 і скріплено печаткою товариства.

На виконання умов вказаного договору в період з 27 вересня 2006 року по 29 вересня 2006 року позивач отримав від відповідача 7 тисяч штук цегли.

В березні 2007 року в обумовлений договором термін відповідач відмовився видавати позивачу цеглу, посилаючись на зростання ринкових цін на цеглу.

Станом на 30 березня 2015 року зобов'язання відповідача по видачі позивачу 248 тисяч штук цегли не виконані.

Всі зазначені вище обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року, яке є чинним на момент подання позову.

В травні 2007 року позивач звернувся до Тульчинського районного суду Вінницької області з позовом до відповідача про стягнення цегли.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року зобов'язано ТОВ «Агробуд-Сервіс» видати ОСОБА_1 в натурі 248 тисяч штук цегли.

На даний час відповідач господарської діяльності не веде, відповідно цеглу не виробляє. Тому виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року є неможливим.

Крім того, виконавче провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року на даний час закінчене та поновленню чи повторному відкриттю не підлягає. Дана обставина підтверджується копією ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 лютого 2014 року.

У зв'язку з цим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом та просить розірвати договір на відпущення 255 тисяч штук цегли, укладений між позивачем та відповідачем 11 вересня 2006 року, та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти сплачені за цим договором в сумі 138880 грн., інфляційні втрати в сумі 205542,40 грн., три проценти річних в сумі 32657,69 грн., а всього стягнути коштів в сумі 377080,90 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з'явились надавши суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Крім того, позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути на його користь кошти в сумі 479493,63 грн., з яких 138880 грн. кошти сплачені за договором, 305536 грн. інфляційні втрати, 35077,63 грн. три проценти річних.

Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, надавши суду письмові заперечення щодо позовних вимог та заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача (а.с. 47). Свою правову позицію аргументує тим, що позивачем пропущено строки позовної давності визначені ст. 257 ЦК України, заяву про застосування яких подано суду відповідачем в письмовому вигляді.

Позивачем невірно обрано спосіб захисту права, оскільки як вбачається із рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2012 року, судом встановлено, що 255 000 штук цегли це компенсація частки в статутному капіталі співзасновнику ОСОБА_1 в зв'язку з його виходом зі складу засновників. Матеріальна компенсація частки засновнику товариства була пов'язана з відсутністю грошових коштів на рахунку товариства. Таким чином, жодних цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем по справі щодо придбання цегли ніколи не виникало, а договір від 11.09.2006 року є нікчемним з огляду на відсутність в договорі конкретних домовленостей щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу.

Обираючи спосіб захисту свого права, позивач в травні 2007 року вже звертався до суду із позовом про стягнення 248 000 штук цегли по договору від 11.09.2006 року, тобто того ж договору на підставі якого позивач просить стягнути вже не цеглу, а грошові кошти, які наче б то внесені ним за її придбання.

Однак, стягнувши в судовому порядку з ТОВ «Агробуд-Сервіс» на підставі договору від 11.09.2006 року 248 000 штук цегли на суму 138 880 грн., позивач звертається до суду з вимогою про стягнення з ТОВ «Агробуд-Сервіс» наче б то сплачених ним за цеглу на підставі того ж договору від 11.09.2006 року, грошових коштів в сумі 138 880 грн.

Вищевказані дії позивача порушують вимоги ст. 61 Конституції України про неприпустимість притягнення до відповідальності за одне й те ж саме правопорушення більше одного разу, а також порушують положення ст. ст. 509, 526, 665, ЦК України ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких у випадку відмови передати товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, або вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Позивач скористався вже своїм правом і зобов'язав товариство виконати умови договору від 11.09.2006 року, шляхом стягнення 248 000 штук цегли на суму 138 880 грн., а тому стягнення ще й 138 880 грн. грошових коштів за тим самим договором є порушенням.

Одночасне стягнення з ТОВ «Агробуд-Сервіс» цегли на суму 138 880 грн. та вартості цієї цегли в сумі 138 880 грн. призводить до стягнення на користь позивача однієї й тієї самої грошової суми на підставі одного зобов'язання, тобто відбувається фактичне подвоєння зобов'язань за одним і тим самим договором від 11.09.2006 року.

На підставі викладеного ТОВ «Агробуд-Сервіс» категорично заперечує проти позову ОСОБА_1 з підстав незаконності вимог та необґрунтованості доводів, які спростовуються письмовими доказами, а тому просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. (а.с. 78-80).

Суд з врахуванням вимог ст. 224 ч.1 ЦПК України, з врахуванням поданої заяви про розгляд справи у відсутність представника відповідача, розглянув справу в загальному порядку.

Дослідивши матеріали справи суд встановив:

Відповідно до рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2012 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агробуд Сервіс», третя особа ОСОБА_4 про стягнення в натурі 248 тис. цегли, не отриманої внаслідок не виконання договірних зобовязань, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено і зобовязано відповідача ТОВ «Агробуд-Сервіс» видати позивачу 248 тисяч штук цегли. (а.с. 9-11).

Статтею 61 ч.3 ЦПК України визначенні підстави звільнення від доказування. Так, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановленні ці обставини.

Із вищевказаного рішення, судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 вересня 2006 року між ТОВ «Агробуд -Сервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір на відпущення 255 тис. шт. цегли, згідно з умовами якого покупець ОСОБА_1 проплатив вартість 255 тис. шт. цегли на суму 140 тис. грн., а продавець ТОВ «Агробуд -Сервіс» зобов'язався видати покупцю вказану кількість цегли, починаючи з 1 березня 2007 року по 15 тис. шт. щотижня протягом 17 тижнів.

Договір від імені продавця підписаний директором ТОВ «Агробуд -Сервіс» ОСОБА_3 і скріплено печаткою товариства.

У встановленому законом порядку цей договір оспорено не було.

11 вересня 2006 року ОСОБА_1 підписав у нотаріальній конторі заяву про вихід зі складу товариства та передачу належної йому частки статутного фонду співзасновникам ТОВ «Агробуд-Сервіс». Отже, ТОВ «Агробуд-Сервіс» повинно було передати ОСОБА_1 255 тис. штук цегли в рахунок договірних зобов'язань після його виходу зі складу товариства.

При цьому, судом застосовано положення ст. ст. 509, 526 ЦК України, відповідно до яких, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, вищевказаним рішенням суду, яке набуло законної сили встановлені договірні зобовязання між сторонами.

З огляду на встановленні обставини, а також враховуючи обставини викладенні позивачем, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) у сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 665 ч.1 ЦК України передбачено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

- припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

- зміна умов зобовязання;

- сплата неустойки;

- відшкодування збитків.

Частинами 1, 2 статті 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, з системного аналізу вказаних правових норм випливає, що відповідачем по справі було допущено порушення зобовязання щодо відпуску цегли позивачу за договором купівлі-продажу, і останній набув права вимоги щодо розірвання вказаного договору.

Однак, позивачем, було обрано спосіб захисту свого порушеного цивільного права, а саме примусове виконання обовязку в натурі, в зв'язку з чим, останній в травні 2007 року, звернувся до Тульчинського районного суду за захистом порушеного права, і рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2012 року, яке набуло законної сили, позовні вимоги були задоволенні.

Відповідно до ухвали Тульчинського районного суду від 6.02.2014 року, яка набула законної сили, встановлено, що 1.11.2012 року, ОСОБА_1, звернувся до відділу ДВС Тульчинського районного управління юстиції з вимогою повернути виконавчий лист № 2-1170/09/22ц-3753/11, виданий 10.01.2012 року, Апеляційним судом Вінницької області, без виконання.

Таким чином, позивач, відмовившись від примусового виконання обовязку в натурі, звернувся до суду із позовом про розірвання договору купівлі-продажу, тобто припинення правовідношення.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо захисту порушеного права позивача, суд враховує заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до приписів встановлених в ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється в три роки.

В ч. 3 ст. 267 цього ж Кодексу визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, як відображено в ч.4 цієї ж статті ЦК.

Аналізуючи вищевказані обставини, суд вважає, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати 10.01.2012 року, дата прийняття рішення апеляційним судом Вінницької області, так як до вказаного строку, позовна давність була перервана, що випливає зі змісту ст. 264 ч.2 ЦК України, якою визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

В даному випадку, способи захисту цивільного права, як виконання обовязку в натурі та припинення правовідношення (розірвання договору купівлі продажу), є різні як щодо предмета спору, так і за своєю юридичною суттю в цілому.

Суд не приймає до уваги позицію представника позивача, що строк позовної давності необхідно рахувати з моменту винесення постанови державним виконавцем від 26.04.2012 року про повернення виконавчого листа.

Вказані обставини випливають з того, що станом на травень 2007 року, звернення до суду з позовом, позивач уже знав про порушення свого цивільного права, і строк звернення до суду було перервано, в зв'язку з розглядом справи в суді, тобто предявленням вимоги щодо частини вимоги. І з моменту винесення рішення судом апеляційної інстанції перебіг такого строку розпочався заново.

Чинним ЦК України, в главі 19, не передбачено обставин щодо переривання строку позовної давності або його зупинення з підстав виконання чи не виконання судового рішення.

Таким чином, строк на протязі якого позивач міг би звернутись до суду за захистом порушеного цивільного права у спосіб припинення правовідношення, закінчився 11.01.2015 року. Позивач же звернувся до суду лише 3.04.2015 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в позові в частині розірвання договору купівлі-продажу 255 тисяч штук цегли, укладеного 11.09.2006 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «Агробуд-Сервіс».

При вирішенні питання щодо вимог позивача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд враховує вимоги ст. 625 ч.2 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексі інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що між позивачем та відповідачем не існувало жодного грошового зобовязання, а договором купівлі-продажу, такі зобовязання не визначались.

Таким чином, в цій частині позивних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних необхідно відмовити в зв'язку з їх безпідставністю.

При вирішенні питання щодо судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги ті обставини, що в позові відмовлено понесенні судові витрати мають бути залишенні за сторонами.

В зв'язку з відмовою в позовних вимогах підлягають скасуванню заходи забезпечення позову встановленні ухвалою Тульчинського районного суду від 23.04.2015 року про накладення арешту на майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 256, 257, 264, 267, 610, 611, 615, 625, 629, 651, 655 ЦК України, ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57- 61, 64, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ТОВ «Агробуд - Сервіс», Тульчинський район, с. Нестерварка, вул. Я.Гаврилюка, 8 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів відмовити в зв'язку з спливом строку позовної давності.

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ТОВ «Агробуд - Сервіс», Тульчинський район, с. Нестерварка, вул. Я.Гаврилюка, 8 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити в зв'язку з їх безпідставністю.

Судові витрати залишити за сторонами.

Скасувати заходи забезпечення позову встановленні ухвалою Тульчинського районного суду від 23.04.2015 року про накладення арешту на майно ТОВ «Агробуд-Сервіс».

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя: