АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3824/15 Справа № 208/8502/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Похваліта С. М. Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

Головуючого судді - Ремеза В.А.

Суддів - Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.

За участю секретаря - Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 6 лютого 2015р. за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державна інспекція України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він з 01.11.2013р. перебував у трудових відносинах з відповідачем відповідно до трудового договору № 10, зареєстрованого Дніпродзержинським міським центром зайнятості 04.11.2013р. на посаді майстра-приймальника.

05.08.2014р. він звернувся до відповідача із письмовою заявою з проханням звільнити його за згодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України, але заява була знищена відповідачем, а його усно повідомлено, що в припиненні трудових відносин йому відмовлено і він має працювати до кінця жовтня 2014р.

09.08.2014р. він повторно звернувся до відповідача з проханням звільнити за згодою сторін однак відповідач не надав згоди на звільнення, а тому він в той же день 09.08.2014р. знову звернувся із заявою про звільнення його на підставі ч.1, ст.38 КЗпП України та зазначив причину звільнення - зміна місця проживання та отримав пропозицію про працевлаштування в м. Дніпропетровську, але відповідач встановив йому двотижневий термін відпрацювання з 11.08.2014р., на що він не погодився.

11.08.2014р. позивач знову звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, відізвавши заяву про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КзпП України від 09.08.2014р., направивши її поштою на адресу відповідача.

13.08.2014р. відповідач повідомив його про необхідність надання пояснень про відсутність на робочому місці з 11.08.2014р., а 20.08.2014р. і 06.09.2014р. він повторно отримав повідомлення від відповідача з проханням надати пояснення про відсутність на робочому місці, і 19.09.2014р. він отримав поштовим зв'язком свою трудову книжку з записом про звільнення його за прогул по п.4, ст. 40 КЗпП України, з чим він не погоджується, а тому з урахуванням заявлених вимог позивач просив визнати недійсним запис у трудовій книжці № 15 від 10.09.2014р. про звільнення за прогул ст.40 п.4 КЗпП, змінити формулювання причини його звільнення зі «звільнено за прогули згідно ст.40 п.4 КЗпП України» на «за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України»; змінити дату його звільнення з 10.09.2014р. на дату вирішення справи у суді; зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці та внести вв його трудову книжку ОСОБА_2 запис про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу 1 344 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 2 464 грн., вихідну допомогу в розмірі 3 696 грн., компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 820,99 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., витрати на послуги адвоката в розмірі 700 грн.

Рішенням Заводського районного суду Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Днім. Дніпродзержинська пропетровська від 06.02.10.06.20154р. ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, та ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 01.11.2013р. перебував у трудових відносинах з фізичною собою підприємцем ОСОБА_3 на посаді майстра-приймальника відповідно до трудового договору № 10 від 01.11.2013р., який зареєстрований Дніпродзержинським міським центром зайнятості 04.11.2013р.

Зазначений трудовий договір було розірвано сторонами на підставі п.4, ст. 40 КЗпП України. (а.с.9).

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. № 9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що 05.08.2014р. ОСОБА_2 звернувся до відповідача з письмовою заявою про звільнення з роботи за згодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України, однак отримав відмову відповідача про звільнення за згодою сторін, і 09.08.2014р. ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України, зазначивши причину звільнення - зміна місця проживання та отримання пропозиції про працевлаштування в м. Дніпропетровську.

11.08.2014р. ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, відізвавши при цьому заяву про звільнення на підставі ч.1 ст.38 КзпП України від 09.08.2014р. направивши зазначену заяву поштою на адресу відповідача.

Згідно п. 1, ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять підстав для звільнення позивача за вказаною нормою за його заявою, оскільки не підтверджується згода власника за звільнення за вказаною нормою, тоді як таке звільнення можливе лише за згодою сторін укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Разом з тим судом встановлено, що позивач при поданні заяви про звільнення по ст. 38 КЗпП України не надав доказів на підтвердження неможливості продовжувати роботу з моменту подання заяви, а тому встановивши вказані обставини, суд правильно прийшов до висновку про те, що відповідачем при отриманні заяви позивача від 09.08.2014р. про звільнення за власним бажанням не було порушено прав позивача.

Крім того судом встановлено, що 11.08.2014р. позивач відкликав свою заяву від 09.08.2014р., направивши поштою заяву про звільнення на підставі ч.3, ст. 38 КЗпП України, і з вказаної дати позивач на роботу не виходив.

У зв'язку з тим, що позивач після 09.08.2014р. не виходив на роботу, 13.08.2014р., 20.08.2014р. та 06.09.2014р. відповідач повідомляв ОСОБА_2 про необхідність надання пояснень про відсутність його на робочому місці.

Згідно роз'яснень п. 12 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Оскільки ОСОБА_2 подавши заяву про звільнення за власним бажанням порушив правила трудового розпорядку і не виходив на роботу без поважних причин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши обставини по справі правильно прийшов до висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису в трудовій книжці, оскільки звільнення ОСОБА_2 з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України відповідачем було здійснено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, що підтверджується матеріалами справи.

Розглядаючи вимоги позивача про зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_2, відповідач провів з позивачем повний розрахунок, що підтверджується наданими доказами, та направив на адресу позивача трудову книжку, і вказані обставини не заперечувались позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Так само і не знайшли свого підтвердження вимоги позивача про завдання йому діями відповідача моральної шкоди, однак колегія суддів вважає за необхідне виключити посилання суду при розгляді позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, посилання на ст. 1167 ЦК України, оскільки виниклі правовідносини регулюються ст. 2371 КЗпП України.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на порушення його права на звільнення на підставі п.1, ст. 36 КЗпП України, та на підставі ч.1, ст. 38 КЗпП України із зазначенням ним неможливості продовжувати роботу безпідставні, оскільки відповідно до п.1, ст. 36 КЗпП України звільнення за вказаною нормою передбачає згоду сторін трудового договору, тоді як роботодавець такої згоди не надавав, а на підтвердження неможливості продовження роботи у продовж 2 тижнів, як це передбачено ст. 38 КЗпП України позивач не надав відповідні докази, які б підтверджували обставини неможливості продовження роботи, як це передбачено вказаною статтею.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на порушення судом положень ст. 60 ЦПК України необґрунтовані та не свідчать про незаконність рішення суду, а зводяться до переоцінки доказів по справі, та не погодженням з їх оцінкою тоді як розглядаючи справу, суд оцінив докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в порядку ст. 212 ЦПК України, а тому переоцінці в апеляційному порядку вони не підлягають.

Інші доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права не спростовують висновків суду, а матеріали справи не дають підстав вважати, що суд при розгляді даної справи допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального чи процесуального права, які у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 304,308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 6 лютого 2015р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: