У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Кафідової О.В., Леванчука А.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - служба у справах дітей Ірпінської міської ради, про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що сім'я відповідачів із п'яти осіб: ОСОБА_6, її чоловік ОСОБА_7, діти: ОСОБА_8, 2002 року народження, ОСОБА_9, 2007 року народження, ОСОБА_10, 2011 року народження, протиправно проживають у приміщенні дитячого корпусу № 9, що знаходиться у одноповерховому будинку АДРЕСА_1, де займають приміщення загальною площею 102,6 кв. м. Зазначений будинок знаходиться на їхньому балансі саме як дитячий корпус і до житлового фонду не відноситься, більше того їхнім статутом передбачено, що майно належить до комунальної власності м. Києва і закріплено за ними на праві оперативного управління. Посилаючись на незаконне проживання відповідачів у вказаному приміщенні, позивач просив їх виселити без надання іншого житла.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - служба у справах дітей Ірпінської міської ради, про виселення без надання іншого житла.

У касаційній скарзі Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького є фактичним власником корпусу № 9 по АДРЕСА_1 і це право зареєстровано за ним відповідно до чинного законодавства України, а також позивачем не надані докази неправомірності вселення і проживання тривалий час відповідачів у спірному житловому приміщенні. Крім цього, позивач не надав доказів, які б свідчили про правовий статус корпусу № 9 (жилий, не жилий). Також суду не було надано доказів того, яким чином відповідачі порушують саме право позивача на спірне жиле приміщення.

Однак такі висновки судів є передчасними, оскільки висновок судів про ненадання належних та допустимих доказів щодо того хто є фактичним власником корпусу № 9 по АДРЕСА_1 та відсутність доказів неправомірності вселення і проживання відповідачів у корпусі № 9 не ґрунтується на матеріалах справи та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, під час розгляду справи судами попередніх судових інстанцій встановлено, що 12 лютого 2008 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького та ОСОБА_6 уклали договір № 2 безоплатного користування майном, відповідно до умов якого позивач як наймодавець передав у тимчасове користування відповідачу ОСОБА_6 жиле приміщення площею 102,6 кв. м., розташоване у корпусі № 9 по АДРЕСА_1, яке знаходиться на його балансі (а. с. 7, 14 - 16).

Згідно листа № 137 від 14 березня 2012 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького повідомив ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, що корпус № 9 по АДРЕСА_1 є корпусом, який призначений для проживання дітей, позбавлених батьківського піклування, а тому просили звільнити зазначене приміщення (а. с. 20).

17 квітня 2012 року ОСОБА_6 звернулася до Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького з проханням відстрочити термін виселення до шести місяців (а. с. 21).

6 червня 2013 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького листом № 296 повідомив ОСОБА_6 про те, що її сім'я тимчасово проживає у дитячому корпусі № 9 по АДРЕСА_1 і є необхідність у використанні даного корпусу за його призначенням, тому просили до 1 липня 2013 року повністю звільнити приміщення дитячого корпусу № 9 (а. с. 26).

Листом № 208 від 4 квітня 2014 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького знову звернувся до ОСОБА_6 з проханням до 5 квітня 2014 року звільнити займане приміщення в корпусі № 9 по АДРЕСА_1 (а. с. 27).

Відповідно до ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення гл. 58 цього кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 828 ЦК України договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до ст. 793 цього кодексу.

Статтею 836 ЦК України передбачено, що якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Відмовляючи в задоволенні позову Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького суди не звернули увагу на те, що правовідносини сторін у справі ґрунтуються на договорі № 2 від 12 лютого 2008 року безоплатного користування жилим приміщенням (а. с. 14 - 16). Відповідно до п. 6.1 цього договору, строк його дії встановлено на один рік.

Суди у порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, не надали належної оцінки вказаному договору безоплатного користування майном, не визначилися із характером спірних правовідносин сторін у справі, не перевірили належним чином доводів позивача та підставність заявлених вимог.

При цьому судами залишено поза увагою, що відповідачі проживають у корпусі № 9 по АДРЕСА_1 на підставі цивільно-правового договору, строк дії якого закінчився, і відповідно, позивач має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав на підставі положень ЦК України.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 1 липня 2015 року, у аналогічній справі № 6-503цс15, яку судам відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦК України, слід прийняти до уваги під час нового розгляду справи.

Також суди посилаючись на ненадання позивачем доказів щодо того, що він є власником спірного приміщення не звернули увагу на те, що позивач є стороною договору № 2 від 12 лютого 2008 року, а тому має право на пред'явлення даного позову до суду.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.С. Ткачук В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Кафідова А.О. Леванчук Головуючий Судді: