Справа № 2-1694/11
Номер провадження 2/522/1574/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 р. Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Кравчук Т.С.

при секретарі - Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_9, Перша одеська державна нотаріальна контора, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності на квартиру та виселення.

У ході судового розгляду справи позивач неодноразово змінював, доповнював та уточнював свої позовні вимоги. У своїй уточненій позовній заяві від 15.07.2005 р., з урахуванням змін від 18.05.2006 р. до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10 позивач просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу, виселити ОСОБА_2 із спірної квартири, визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

В зв'язку зі смертю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1., ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2014 р. була залучена до участі у цивільній справі його дружина ОСОБА_1

12.06.2014 р. вона подала позов до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, визнання права власності на ? і ? часток квартири АДРЕСА_1, витребування квартири з чужого незаконного володіння.

За заявою позивачки про часткову відмову від позову від 26.01.2015 р. ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2015 р. було закрито провадження у справі в частині визнання недійсними договорів. В цій заяві ОСОБА_1 остаточно просила суд визнати за нею право власності на ? і ? часток квартири АДРЕСА_1, витребувати у ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння спірну квартиру шляхом примусового її звільнення.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що вона є правонаступницею померлого ОСОБА_7 Йому належало право власності на ? часток квартири, власником ? часток був його брат ОСОБА_11 На підставі рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22.11.2001 р. квартира стала власністю ОСОБА_6, а потім за нотаріально посвідченими договорами переходила у власність відповідачам. Позивачка вважає, що квартира вибула із володіння братів ОСОБА_11 не з їхньої волі, а за рішенням суду, скасованим апеляційним судом Одеської області 19.06.2003 р. Останній набувач квартири є недобросовісним, тому на підставі ст. 388 (ч.1), ст. 1212 ЦК України вона просить витребувати спірну квартиру у ОСОБА_2

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті свого брата ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, але не міг отримати частку у розмірі ? спірної квартири через низку вчинених відповідачами правочинів. Тому ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на ? часток квартири, які належали її чоловіку і на ? часток, що належали ОСОБА_11

Відповідач ОСОБА_3 звернулась з позовною заявою від 10.07.2004 р. до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.12.2014 р. її позовна заява залишена без розгляду.

04.01.2006 р. відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. Після залучення ОСОБА_1 в якості правонаступника ОСОБА_7 в зв'язку з його смертю, позовні вимоги були пред'явлені до ОСОБА_1 В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що стала власником квартири за оплатним договором купівлі-продажу від 16.11.2004 р., ніяких перешкод для укладення договору на той момент не було, вона є добросовісним набувачем і квартира на підставі ст. 388 ЦК України не може бути витребувана у неї.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, стверджувала, що для задоволення позову ОСОБА_1 немає підстав, оскільки договір купівлі-продажу від 30.01.2002 р. був укладений нею з ОСОБА_6 з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, що діяли на момент вчинення правочину.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позов ОСОБА_1, вказавши, що квартира вибула із володіння ОСОБА_11 і ОСОБА_7 поза їх волею, а ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем. Проти зустрічного позову ОСОБА_2 заперечував, у задоволенні просив відмовити через його безпідставність.

Відповідач ОСОБА_2, її представники не визнали позов ОСОБА_1, просили відмовити у його задоволенні, вважаючи його необґрунтованим, недоведеним. Разом з тим, підтримали зустрічний позов ОСОБА_2, просили задовольнити його у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість і безпідставність позову ОСОБА_1, просила суд у задоволенні її позову відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, їх представників, заслухавши пояснення свідків, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольняється у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

На підставі розпорядження органу приватизації та свідоцтва від 21.01.1994 р., виданих УЖКГ, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.1995 р., виданого Другою одеською державною конторою за реєстром № 1-2033 ОСОБА_7 та його брат ОСОБА_11 були власниками відповідно ? та ? часток квартири АДРЕСА_1.

Жовтневий місцевий суд м. Одеси рішенням від 22.11.2001 р. за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_11 і ОСОБА_7 визнав за ОСОБА_6 право власності на спірну квартиру квартиру і стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 6 757, 50 грн. Дане рішення суду першої інстанції від 22.11.2001 р. скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.06.2003 р.

Однак, 30.01.2002 р. ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_5, яка дану квартиру продала ОСОБА_8. ОСОБА_8 за договором дарування передала у власність цю квартиру ОСОБА_3, яка за договором купівлі-продажу від 16.11.2004 р. продала її ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11, Другою одеською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_7 19.08.2002 р. заведено спадкову справу № 304/02 після померлого ОСОБА_11, видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.09.2002 р. на ? частину грошових внесків.

Розглядаючи спір, суд виходить з того, що ОСОБА_1 є процесуальним правонаступником ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Отже, згідно ч. 2 ст. 37 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для неї так само, як вони були обов'язкові для особи, яку вона замінила.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2011 р. дана цивільна справа була призначена до розгляду на 24.10.2011 р.

ОСОБА_7 неодноразово уточнював свої позовні вимоги, в останньому своєму уточненні від 15.07.2005 р.), з урахуванням змін від 18.05.2006 р. просив визнати недійсними договори, виселити ОСОБА_2 із спірної квартири, визнати за ним право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, яка належала його брату ОСОБА_11, тобто визнати за ним право власності на ? часток зазначеної квартири він не просив.

Представник ОСОБА_1 подав позов від 11.06.2014 р., в якому з урахуванням змін в заяві про часткову відмову від позову від 26.01.2015 р. просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? і ? часток квартири АДРЕСА_1, витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_2

Враховуючи те, що згідно ч. 2 ст. 31, ч. 2 ст. 37 ЦПК України ОСОБА_7 мав право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову лише до початку розгляду судом справи по суті - до 24.10.2011 р., а усі його дії вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника ОСОБА_1 обов'язкові для неї так само, як вони були обов'язкові для ОСОБА_7, суд вважає, що у ОСОБА_1 не було правових підстав на стадії розгляду справи по суті для зміни предмету і підстави позову ОСОБА_7

Крім того, суд вважає обґрунтованими заперечення представника ОСОБА_2 в тій частині, що ОСОБА_1 не могла заявляти вимогу про визнання за нею право власності на ? частки квартири, так як дана частка не входила до складу спадщини ОСОБА_7

З урахуванням ст. 1218 ЦК України, ? частки квартири не входили до складу спадщини ОСОБА_7, оскільки йому не належали права та обов'язки на цю частку на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За таких обставин суд вважає, що вона не мала правових підстав для звернення з цією вимогою до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд виходив з того, що позивачкою не доведені підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, передбачені ст. 388 ЦК України.

Доводи позивачки відносно недобросовісності ОСОБА_2, які проявилися в тому, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 16.11.2004 р. вона знала, що квартира спірна і що ОСОБА_3 не мала права її відчужувати, не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами в судовому засіданні, ґрунтуються на припущеннях і в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення.

Договір купівлі-продажу від 16.11.2004 р. був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, яка перевірила належність ОСОБА_3 відчужуваного об'єкту, відсутність арештів.

При визначенні ОСОБА_2 добросовісним набувачем, суд виходив з того, що суду не представлені докази, що підтверджують недобросовісність ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2004 р. Вона не приймала участі у судових засіданнях при розгляді спору стосовно квартири, про спір дізналася лише у березні 2005 р. при представництві інтересів своєї матері ОСОБА_8 за довіреністю від 03.03.2005 р. у суді апеляційної інстанції, про що вона пояснила як свідок у судовому засіданні 16.12.2014 р.

Посилання ОСОБА_1 стосовно того, що ОСОБА_3 не пересвідчилась щодо законності рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2004 р. про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру і знаючи про претензії на квартиру, не попередила про цю обставину ОСОБА_2, не вказує на недобросовісність ОСОБА_2

Навіть наявність таких порушень з боку ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу від 16.11.2004 р. не свідчить про недобросовісність ОСОБА_2 при укладенні даного договору. Укладаючи договір купівлі-продажу з ОСОБА_3, ОСОБА_2 не знала і не могла знати, що ОСОБА_3 не вправі відчужувати дану квартиру.

Позивачкою, всупереч вимогам ч. 3 ст. 397 ЦК України не виконаний покладений на неї цим Законом обов'язок по доказуванню неправомірності володіння ОСОБА_2 спірною квартирою та вибуття її з володіння братів ОСОБА_7 поза їх волею.

Скасування рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22.11.2001 р. про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6, не являється доказом вибуття квартири з володіння ОСОБА_7 не з їхньої волі.

За змістом ч. 3 п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07.02.2014 р. «Про судовому практику в справах про захист права власності та інших речових прав» недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Більш того, згідно ст.ст. 330, 334 ЦК України, п. 8 вказаної постанови Пленуму ВССУ право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це право, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації їм права на це майно.

З системного аналізу законодавства, діючого на момент переходу правова власності на квартиру от братів ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ст.ст. 86, 145 ЦК УУРСР в редакції 1963 р., слідує, що можливість витребування майна власником від добросовісного набувача залежить від способу вибуття майна із володіння, а не від права власності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 388 ЦК України, на яку посилається позивачка у своєму позові, передбачено, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Не оскаржуючи рішення Жовтневого місцевого суду м. Одеси від 22.11.2001 р., ОСОБА_11 добровільно виконав дане рішення, передав квартиру у володіння ОСОБА_6 и отримав від нього грошові кошти для ОСОБА_7 за його ? частку квартири, що підтверджено розпискою від 25.01.2002 р.

Як докази вибуття квартири з володіння братів ОСОБА_7 за їх волею суд приймає розписки ОСОБА_11: про добровільне звільнення квартири, відсутність його особистих речей в квартирі, про добровільний виїзд з міста ОСОБА_13, про отримання на відповідальне зберігання для свого брата ОСОБА_7 7 000 грн. за його частку квартири; акт посвідчення передачі завдатку від 02.02.2001 р.

Крім, того дані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_2, ОСОБА_5, письмовими поясненнями ОСОБА_15 На судовому засіданні 16.12.2014 р. вони пояснили, що ОСОБА_7 передав свою частку в зазначеній квартирі у володіння і повне розпорядження свого брата ОСОБА_11, запропонував брату продати квартиру, а ОСОБА_11, виконуючи доручення брата, передав квартиру у володіння ОСОБА_6, який сплатив комунальні борги за квартиру і передав ОСОБА_11 грошові кошти для послідуючого оформлення договору купівлі-продажу. Також суд враховує те, що ОСОБА_11 при його життя не було оскаржено ані дані розписки, ані передача їм квартири у володіння ОСОБА_6, ані договори купівлі-продажу квартири від 30.01.2002 р., від 16.02.2002 р.

Неспроможним є посилання позивачки на злочинне заволодіння квартирою ОСОБА_11, наявність порушеної кримінальної справи, так як суду не представлені допустимі законом докази.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не доведені підстави для витребування майна, передбачені ст. 388 ЦК України, то не можуть бути задоволені її вимоги про витребування у ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння квартири шляхом примусового звільнення приміщення згідно ст. 1212 ЦК України.

З урахуванням викладених в рішенні доказів і меж заявлених позивних вимог суд приходить до висновку, що спірна однокімнатна квартира є неподільною, а оскільки, позивачка має інше постійне місце проживання, то не могла би її витребувати навіть при наявності у неї права власності на ? частину цієї квартири.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та недоведені, задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд вважає за можливим задовольнити позов ОСОБА_2 у повному обсязі. Оскільки ОСОБА_2 являється добросовісним набувачем квартири за відплатним договором від 16.11.2004 р. і квартира не може бути витребувана у неї відповідно до статті 388 ЦК України, тому на підставі ст.ст. 330, 392 ЦК України суд визнає за нею право власності на вказану квартиру.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 10.03.2015