22-ц/775/340/2015(м)
Категорія 43 Головуючий у 1 інстанції Адамова Т.С.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р і ш е н н я

Іменем України

20 березня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Шевченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні приміщенням та вселення, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_1, третя особа: орган опіки і піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про усунення перешкод в користуванні приміщенням та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, просив зобов'язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, вселити його разом з дружиною, ОСОБА_6, та двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в цю квартиру.

В обґрунтування позову посилався на те, що у вересні 2006 року він, на підставі договору купівлі-продажу придбав у своєї матері, ОСОБА_4 та у її доньки, ОСОБА_5, зазначену квартиру, яку не використовував для проживання, в ній продовжила своє проживання відповідачка. На своєму утриманні він має непрацюючу дружину, яка виховує двох неповнолітніх дітей.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2014 року за позовом ОСОБА_4, діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 вересня 2006 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2014 року та визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу в ? частині, яка належить ОСОБА_8

Будучі власником ? частки квартири, він не має змоги здійснити переїзд до своєї квартири, при спробі відкрити двері своїм ключем, виявилося, що представником відповідачки було змінено замки на вхідних дверях і відповідачка не впускає його до квартири.

В листопаді 2014 року позивачка ОСОБА_6, яка була залучена судом в якості третьої особи, звернулась з самостійним позовом до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та ОСОБА_1, в якому просила зобов'язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, вселити її разом з чоловіком ОСОБА_1 та двома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в цю квартиру.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 2009 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_1, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. На даний час її чоловік є власником ? частки вказаної квартири, власником іншої ? частки квартири є ОСОБА_5 Вона разом з сім'єю не має можливості переїхати до спірної квартири внаслідок вчинення перешкод з боку ОСОБА_4

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселенні, відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселенні, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Зокрема зазначає в апеляційній скарзі, що судом не прийнято до уваги ті обставини, що відповідачкою порушуються його права власності на квартиру, оскільки остання перешкоджає йому у доступі до спірної квартири, змінила замки на вхідних дверях.

Висновок суду в тій частині, що він не звертався до відповідачки і не приймав спроб до добровільного вселення до належної йому квартири, є спотворенням фактичних обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивачки ОСОБА_6, відповідачки ОСОБА_4, діючої в інтересах ОСОБА_5, та представника третьої особи: органу опіки і піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать записи в книзі телефонограм апеляційного суду за №№ 1471, 1472. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернулись.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Але зазначеним вимогам рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в квартиру не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 про вселення в зазначену квартиру, суд виходив з того, що член сім'ї співвласника квартири може вселитися тільки за згодою усіх співвласників або у виділене у встановленому законом порядку окреме житлове приміщення. При цьому в ході розгляду справи не встановлено, що між співвласниками квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка є законним представником ОСОБА_5, досягнуто згоди, домовленості щодо порядку володіння та користування квартирою, що є їхньою спільною частковою власністю, зокрема щодо проживання разом з ними члена сім'ї, дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_6

Правомірність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 не є предметом даного апеляційного оскарження, в зв'язку з чим законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині апеляційною інстанцією не перевіряється, виходячи з меж перегляду справи в порядку апеляції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні приміщенням та вселення, суд дійшов висновку, що між позивачем ОСОБА_1, діючим в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_1, ОСОБА_3, та відповідачкою ОСОБА_4, діючою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, відсутній спір щодо вселення його з дітьми до спірної квартири, а тому позивач у даній справі не потребує судового захисту, так як його права, свободи чи інтереси відповідачкою не порушені, нею визнані та не оспорюють- ся.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник будинку (частини будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2006 року між продавцем ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_5, з одного боку, та покупцем ОСОБА_1, з іншого, було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за реєстровим № 3-1386 (т.1 а.с.7).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4, що діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, з одного боку, та ОСОБА_1, з іншого, посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 від 01 вересня 2006 року за реєстровим № 3-1386.

Визнано недійсним договір іпотеки № 215/26-166-60-1, укладений між ОСОБА_1, з одного баку, та ПАТ «Укрсоцбанк», з іншого, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 26 березня 2008 року за реєстровим № 907, щодо квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про відшкодування судового збору (т.1 а.с.8 - 10).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири скасовано.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 вересня 2006 року в ? частині, яка належить на праві власності ОСОБА_5, посвідчений Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1386.

В задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу вказаної квартири в ? частині, яка належить їй на праві власності, відмовлено.

В решті рішення залишено без змін ( т.1 а.с.11-14).

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в апеляційному суді, між ним та ОСОБА_4, яка являється законним представником співвласника спірної квартири, ОСОБА_5, та проживає в ній, склались неприязні відносини, остання створила йому перешкоди в користуванні квартирою, у зв'язку з чим він вимушений був звертатися до правоохоронних органів, що мало місце в січні 2013 року.

Зазначені пояснення підтверджуються висновком по матеріалам перевірки за заявою ОСОБА_1, в якому зазначено, що перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 з матір'ю за адресою АДРЕСА_1 не проживає півроку, в наслідок чого його мати змінила замки в квартиру і не дала ключі своєму сину, оскільки він проживає з дружиною за іншою адресою (т.1 а.с.74).

В судовому засіданні 03 лютого 2015 року, про що свідчить запис фіксування судового засідання технічними засобами, представник відповідачки, не спростувала факт відсутності ключів від спірної квартири у позивача, не визнаючи його позовні вимоги, просила зафіксувати факт передачі ключа від квартири, заявив, що ключа від замка, встановленого на дверях перегородки, яка відділяє квартиру від сходового майданчику, у відповідачки не має, та роз'яснила позивачу про можливий доступ до квартири за допомогою сусідів, або шляхом отримання ключа у ОСОБА_4

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушення прав позивача ОСОБА_1, відсутності спору з приводу користування належною йому на праві власності часткою квартири та що він не потребує судового захисту. Позивач ОСОБА_1 не має вільного доступу до квартири, і відповідачка ОСОБА_4, діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, фактично позбавляє ОСОБА_1 у доступі до квартири і можливості користування нею.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, як таке що не відповідає вимогам ст.ст.10,60,214-215 ЦПК України, ст.ст.319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове рішення в цій частині, колегія суддів, виходячи з того, що відповідачка ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, створює перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні житловою площею в належній йому на праві власності ? частки квартири, вважає необхідним задовольнити його позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення його разом з неповнолітніми дітьми - ОСОБА_1 та ОСОБА_3, батьком яких являється він (т.1 а.с.84,85), у квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, про вселення якої у квартиру ним заявлено вимоги, має цивільну дієздатність, доручення на захист її прав, свобод чи інтересів, вона останньому не видавала, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вселення його дружини на спірну житлову площу у вказаній квартирі.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення його разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_1, ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, діючого в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, до ОСОБА_4, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, скасувати і позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення його разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2, ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді В.М.Барков

Є.Є.Мальцева