Справа № 128/4673/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2015 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі :

головуючого - судді Ганкіної І.А.,

при секретарі Колонюк Ю.В.

позивачі ОСОБА_1

пред-ві позивача ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_1

пред-ві відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 із приміщення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 первинно звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про примусове виселення з житлового будинку ОСОБА_1.

В подальшому, в процесі розгляду справи, позивач уточнила свої позовні вимоги, а саме просила винести рішення, яким усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 із приміщення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказує на те, що у її власності, відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року, перебуває житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами що розташований в АДРЕСА_1. До винесення рішення Вінницьким районним судом Вінницької області від 26 червня 2014 року даний будинок знаходився у власності ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та після якої відкрилась спадщина), та був поділений на дві частини. В одній частині проживала і проживає вона із своєю сім'єю, а інша частина перебувала у користуванні ОСОБА_6. Саме його донька - ОСОБА_1 почала користуватись даною частиною приміщення в 2013 році. Спочатку це носило систематичний характер, позивач лише навідувалась до будинку час від часу, а згодом, вона почала постійно проживати в ньому. Тобто, відповідач незаконно без будь-яких правових підстав проживає у її, позивача по справі будинку та використовує її майно на власний розсуд. Крім того, як вказує позивач в своїй заяві, відповідач дуже грубо до неї відноситься, принижує її, змінила замки в дверях і вона, ОСОБА_4 зовсім не має змоги потрапити до частини свого будинку. Постійно просить відповідачів, аби вони звільнили її житло і дали їй та її сім'ї спокійно жити, проте вони не погоджуються, а навпаки це призводить до сварок. Позивач ОСОБА_4 неодноразово зверталася із заявами до міліції, проте це не дало ніякого результату. Зазначені вище обставини змусили позивача звертатися до суду з вказаною заявою за захистом своїх законних прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали за умов викладених в позовній заяві, просили їх задоволити. При цьому позивач пояснила, що , що вона , відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року є власником будинковолодіння за АДРЕСА_1. Однак дане рішення вона не зареєструвала та свідоцтво про реєстрацію будинковолодіння вона поки що не має. Відповідач ОСОБА_1 заселилась в спірний будинок за АДРЕСА_1 без її згоди. В добровільному порядку відповідач не бажає звільняти будинок, чим чинить перешкоди в його користуванні, в зв'язку з чим вона, ОСОБА_4 змушена була звертатися до суду з вказаною заявою.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги, заявлені позивачем не визнали, просили в їх задоволенні відмовити. При цьому відповідач та представник суду показали, що дійсно ОСОБА_4 відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року є співвласником спірного житлового будинку за АДРЕСА_1 спільно з ОСОБА_7, однак своє право власності на вказане будинковолодіння не зареєструвала в передбаченому законом порядку, будинок є спільною власністю, без виділу часток в натурі, реєстраційне свідоцтво на будинок не отримала. Тому, сторона відповідача вважає, що оскільки позивач не затвердила своє право власності відповідним правоустановчим документом, а саме, реєстраційним свідоцтвом, її позов, що заявлений нею, як власницею будинку, про усунення перешкод в користуванні власністю, до задоволення не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог, заявлених позивачем відмовити.

Як встановлено по справі, згідно рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року, вирішено визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 право власності на 100 % будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 та був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5, як голови колгоспного двору. За рішенням також визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування за законом на 100% земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на 100 % земельної ділянки, площею 0,2177 га, яка надана для ведення особистого підсобного господарства та належали ОСОБА_5 на підставі державного акту серії IV - ВН № 012344, що виданий 30.11.2001 року на підставі рішення 2-ої сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 14.10.1994 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 175 ( а.с. 5-12 ) .

Відповідно до даних технічного паспорту виданого на ім»я попереднього власника - ОСОБА_5 до складу будинковолодіння за АДРЕСА_1, входять: житловий будинок під літ. « А» , веранда «а», веранда « а-1» , сарай « Б», погріб « п/Б» , сарай «б», сарай « В», погріб з шиєю «Г», убиральня «Е», огорожа №1 , ворота № 2, хвіртка № 3, криниця № 4 - була ОСОБА_5, підтверджується копією технічного паспорту на будинок, виданого КП « ВООБТІ» 10.01.2012 року на ім'я ОСОБА_5 ( а.с. 13 -15) .

Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Гавришівської сільської ради Вінницького району та області за № 470 від 11.09.2014 року, зі слів сусідів та наявних даних у виконавчому комітеті даних, ОСОБА_1 в даний час мешкає без реєстрації місця проживання в будинку за АДРЕСА_1 ( а.с. 16) .

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_5 ОСОБА_6 є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_5 за законом. За рішенням суду від 26 червня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2014 року, встановлено обов»язок сплати спадкоємцям ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ОСОБА_7 компенсації за частку спадкоємців ОСОБА_6, ОСОБА_8, та ОСОБА_9

Крім даної довідки, яка є в матеріалах цивільної справи, інших наявних доказів постійного проживання за вищевказаною адресою відповідачки - не має. В судовому засіданні відповідач визнала, що проживає у будинку на теперішній час, однак заперечила, що не допускає позивачку до будинку, та змінила замки та той факт, що чинить їй перешкоди в користуванні будинком.

Позивачем є підтвердженим документально та показами сторони відповідача лише факт проживання ОСОБА_1 у будинку. Обставини чинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні будинком доказами взагалі не підтверджені.

Встановленим в суді фактам відповідають правовідносини, що регулюються ст.156 ЖК України, та ст.316, 317, 321, 325,328,386, 391 ЦК України, з врахуванням ст. 2,4,5,19 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнятого 1.07.2004р. №1952-IV.

Так, частина 1 статті 316 ЦК України зазначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 386 ЦК України закріплює основоположні засади захисту права власності, згідно яких держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 2 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнятого 1.07.2004р. №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст. 4 даного Закону « Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. За ст. 5 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов»язковій реєстрації зокрема, підлягають житлові будинки.

Зазначені нормативні положення потребують доведення факту наявності у позивача закріпленого у передбаченому законодавством порядку права власності на об»єкт нерухомості, у вигляді житлового будинку та доведення факту того, що відповідачем дійсно чиняться перешкоди позивачу у користуванні ним свою власністю. Доведення факту чинення перешкод є похідним від обов»язкового підтвердження наявності у позивача права власності на житловий будинок, що затверджено через відповіднуреєстрацію даного майна.

Судом було встановлено, що ОСОБА_4, отримала право на оформлення права власності спільно з ОСОБА_7 на 100 % будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, що раніше був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5, у відповідності до рішення Вінницького районного суду від 26.06.2014р. з обов»язковим проведенням виплати відповідачам по справі.

Однак, після вступу рішення суду у чинність, позивач ОСОБА_4 реєстраційне свідоцтво про право власності на вищевказане будинковолодіння у відповідності до дії ст. ст. 2,4,5,19 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнятого 1.07.2004р. №1952-IV, не отримала, що було визнано нею власними поясненнями і не заперечувалося стороною відповідача.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_4 є лише одним з співвласників 100 відсотків вищевказаного будинковолодіння з ОСОБА_7 і долі кожного з спільних сумісних власників у даному будинковолодінні не визначені. ОСОБА_7 по справі позивачем та відповідачем не залучався і позивач вказує себе у позові та у власних поясненнях, як єдиного власника житлового будинку.

Факт того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні позивачу житловим будинком, ґрунтуються лише на власних показах відповідача і доказами у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України не підтверджені.

Таким чином, суд враховує, що у відповідності до нормативних положень ст.ст. 316,321,328,391 ЦК України, ст. 2,4,5,19 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнятого 1.07.2004р. №1952-IV, право на усунення перешкод в користуванні житлового будинку має лише власник будинку.

Право власності на відповідну частку будинковолодіння за АДРЕСА_1 позивач не зареєструвала та реєстраційне свідоцтво на підставі якого отримує право власності не отримала.

Судове рішення не є правоустановчим документом, що засвідчує право власності в розумінні положень ст.ст. 316,321 ЦК України, та ст. 2,3,5,19 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнятого 1.07.2004р. №1952-IV, тому посилання позивача на своє право на усунення перешкод в користуванні власністю на підставі лише судового рішення є передчасним, потребує отримання правоустановчого документу, в зв»язку з чим суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

За вимогами ст.88 ЦПК України в зв»язку з відмовою у задоволенні позову слід відмовити і у стягненні судових витрат.

Керуючись ст. ст. 316, 321, 380, 383 Цивільного Кодексу України, ст.ст.11, 15, 59, 60, 203, 209, 213, 214, 219, 232 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 із приміщення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 діб з моменту винесення рішення.

Суддя: