АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/584/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: житлові Доповідач: Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Малінської С.М., Даниленка В.М.

за участі секретаря - Андрійко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування квартирою та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив вселити його в 4-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою за вказаною адресою, встановити порядок користування квартирою, стягнути з відповідачки моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обгрунтвання своїх позовних вимог позивач посилався на те, що починаючи з 06 грудня 1991 року він фактично мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, власником якої є відповідач по справі ОСОБА_2 15 квітня 1995 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, у зв'язку з чим 05 липня 1995 року він, як член сім'ї був зареєстрований у зазначеній квартирі.

Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що за час його проживання в зазначеній квартирі, до реєстрації шлюбу, був зроблений капітальний ремонт та придбані нові меблі за його кошти, оскільки відповідачка в той час не працювала. Також рідній сестрі відповідачки він придбав однокімнатну квартиру. Протягом усього часу він утримував відповідачку, а також її доньку від попереднього шлюбу, сплачував всі поточні платежі на утримання квартири та побуту.

Проте, не дивлячись на це у травні 2012 року позивачка змінила замки на вхідні двері у квартирі. На даний час позивач постійно проходить лікування в лікувальних закладах та санаторіях. На неодноразові його прохання пустити до квартири для проживання, він отримував категоричні відмови у грубій формі. Іншого житла він не має, реєструватися йому ніде. Відповідачка не приймає ніякого участі в його долі, не сплачує аліменти.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулася на нього з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Однак, у даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

По справі достовірно встановлено та не заперечується сторонами, що починаючи з 06 грудня 1991 року позивач по справі ОСОБА_3 фактично мешкав у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, власником якої є відповідач по справі ОСОБА_2 15 квітня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, у зв'язку з чим 05 липня 1995 року позивач, як член сім'ї був зареєстрований у зазначеній квартирі.

Позивач є інвалідом І групи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.11.2012 року стягнено з ОСОБА_4 на користь непрацездатного колишнього чоловіка ОСОБА_3 на його утримання, аліменти у розмірі 200 грн. щомісячно, починаючи з 9 листопада 2012 року, безстроково, до змін матеріального і (або) сімейного стану платника або одержувача аліментів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 року було поновлено порушене право ОСОБА_3 на право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині вселення його в квартиру АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як колишній член сім'ї власника квартири, позбавлений можливості проживати у квартирі, а тому підлягає вселенню у цю квартиру.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду та знаходить його таким, що ґрунтується на повно і всебічно досліджених доказах, наданих сторонами, є таким що відповідає вимогам ст. ст. 57, 59, 64 ЦПК України та ст. 321, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтями 71, 72 ЖК передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 25.11.1994 року.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження своєї апеляційної скарги в цій частин, ОСОБА_2 не надала.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що, оскільки ОСОБА_3 на законних підставах вселився та тривалий час проживав в квартирі АДРЕСА_2, а припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування спірним житловим приміщенням, а тому він підлягає вселенню в квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з цим, судова колегія не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача у якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, оскільки позивачем, в розумінні положень ст. 60 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження того, що він дійсно зазнав душевних стражданнях, у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї відповідача.

Статтею 23 ЦК України встановлено право фізичні особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їхніх прав і свобод та законних інтересів. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, та інших дій. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту погіршення стану здоров'я позивача чи настання для позивача інших негативних наслідків внаслідок дій відповідача.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим і справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 3000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року - змінити.

Скасувати це рішення в частині в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Суддя -