Справа № 569/2488/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Якимчук І.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві вказує, що 07 листопада 2009 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Маневицького районного управління юстиції Волинської області, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 106.

28 січня 2015 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення, яким розірвано шлюб укладений між сторонами по справі. Від шлюбу народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який знаходиться на утриманні та вихованні позивача.

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було набуто у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_1, вартістю 290 000 гривень.

Вказує, що згідно ст. 70 СК України встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи те, що малолітній син знаходиться на утриманні позивача, перебуває на її вихованні та утриманні, остання вважає за можливе відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, що підлягає поділу, оскільки це надасть можливість в повній мірі забезпечити матеріальну базу для подальшого розвитку та виховання дитини.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених в позовній заяві та просить у порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділити у власність ОСОБА_3 2/3 квартири АДРЕСА_1, виділити у власність ОСОБА_2 1/3 квартири АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,6 кв.м. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,6 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав повністю, не заперечував щодо збільшення розміру частки ОСОБА_3 при поділі квартири.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача - підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 07 листопада 2009 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Маневицького районного управління юстиції Волинської області, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 106.

28 січня 2015 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення, яким розірвано шлюб укладений між сторонами по справі.

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було набуто у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_1.

Квартира придбана ОСОБА_2 під час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_3 і є спільною власністю подружжя. Дані обставини визнані сторонами і додаткового доказування не потребують.

Відповідно, до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Згідно ч. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" суди вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України майно, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, вона не може бути поділена порівну, по ? частині кожному, без втрати цільового призначення. Так як питання щодо відшкодування грошової компенсації сторонами обумовлено не було, суд, з врахуванням повного визнання позову відповідачем, вважає за можливе відступити від принципу рівності часток при поділі спільного майна подружжя та приходить до висновку щодо необхідності виділити ідеальні частки позивача та відповідача в квартирі АДРЕСА_1, а саме ОСОБА_3 виділити 2/3 (дві третіх) частки, ОСОБА_2 виділити 1/3 (одну третю) частки та залишити квартиру у спільній частковій власності.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому суд за наявності для того законних підстав приходить до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212, 214, 215, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволити повністю.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, припинивши право спільної сумісної власності подружжя, наступним чином:

Визначити ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя в квартирі АДРЕСА_1, а саме, ОСОБА_3 виділити 2/3 (дві третіх) частки, ОСОБА_2 виділити 1/3 (одну третю) частки та залишити квартиру у спільній частковій власності.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 (дві третіх) частки в квартирі АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 (одну третю) частки в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В. Рогозін