АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/3932/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ОсауловА.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Шкоріної О.І.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на автомобіль та зняття з нього арешту,

встановила:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль марки «Мітсубісі Паджеро Спорт», д.н. НОМЕР_1 та зняти арешт з вказаного автомобіля.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити частково, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Посилався на те, що судом не прийнято до уваги наступні обставини: автомобіль був придбаний в 2006 році під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4, але 18.09.2007 року шлюб був розірваний, і спірний автомобіль залишився у повному віданні позивача, що підтверджується нотаріальною довіреністю від 23.05.2007 року, документами про страхування автомобіля та його технічне обслуговування.

Як позивачу стало відомо після арешту автомобіля, кредитний договір з ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений ОСОБА_4 24.04.2008 року на строк до 24.04.2013 року на суму 340 000 доларів США зі сплатою відсотків 14% річних.

У зв'язку з невиконанням вказаного договору рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором на суму 3 646 154 грн. 19 коп.

Враховуючи, що кредитний договір був укладений після розірвання шлюбу, договір не міг бути укладений в інтересах сім'ї, тому стягнення могло бути накладено лише на особисте майно ОСОБА_4 Тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що автомобіль перебуває у спільній сумісній власності подружжя, частки подружжя є рівними, отже, належна позивачу 1/2 частина автомобіля підлягає виключенню з-під арешту.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити. Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ВПВР УДВС Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що незважаючи на те, що вказаний автомобіль «Мітсубісі Паджеро Спорт» д.н. НОМЕР_1 зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4, але насправді вказаний автомобіль в силу вимог ст.ст. 60, 73 Сімейного Кодексу України належить позивачу, оскільки він був придбаний під час шлюбу із відповідачем, а зареєстрований на неї лише формально.

Розподіл майна після розлучення не проводився, але автомобіль є спільно набутим майном та за згодою подружжя був отриманий у користування позивача, що підтверджується дорученням від 23.05.2007 року на право користування, передоручення та продаж вказаного автомобіля. Позивач утримував та користувався автомобілем увесь час, в тому числі і після розірвання шлюбу. Між тим, на виконання постанови відділу ДВС Головного управління юстиції в м.Києві від 30.07.2014 року вказаний транспортний засіб було оголошено в розшук та затримано 22.08.2014 року працівниками ДАІ.

Вказана постанова ВДВС винесена в межах виконавчого провадження №43661614 від 30.07.2014 на виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості по кредиту в сумі - 3649595,19 грн. з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Зважаючи на викладені обставини, позивач просив суд визнати за ним право власності на автомобіль марки «Мітсубісі Паджеро Спорт» д.н. НОМЕР_1 та зняти з нього арешт.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 12.06.1983 року по 18.09.2007 року.

Згідною з довіреністю від 23.05.2007 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, власник автомобіля ОСОБА_4 уповноважила позивача ОСОБА_2 на розпорядження належним їй автомобілем «Мітсубісі Паджеро Спорт», 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1, його користування та зняття з обліку.

Постановою державного виконавця УДВС Головного управління юстиції у м. Києві від 17.06.2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 06.06.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 649 595 грн. 19 коп., та накладено арешт на майно відповідача.

Під час проведення виконавчих дій у цьому виконавчому провадженні було встановлено наявність у боржника - відповідача ОСОБА_4 у власності автомобіля марки «Мітсубісі Паджеро Спорт», 2006 р.в., д.н. НОМЕР_1 та постановою від 30.07.2014 року його було оголошено в розшук.

Відповідно до листа відділу ДАІ УМВС в Рівненській області від 28.08.2014 року вказаний автомобіль було затримано та доставлено на спецмайданчик в м. Дубно і 25.09.2014 року складено акт його опису та арешту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.02.2006 року право власності на автомобіль марки «Мітсубісі Паджеро Спорт», 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1 зареєстроване за ОСОБА_4. Між тим, позивачем не надано суду жодних доказів поділу вказаного майна між подружжям на підставі угоди між ними або рішення суду про його поділ і визнання у зв'язку з цим права власності на автомобіль за позивачем.

Враховуючи викладене та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, відповідно до вимог ст. 10,11 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав для визнання права власності на об'єкт права спільної сумісної власності подружжя - автомобіль марки «Мітсубісі Паджеро Спорт», 2006 р.в., д.н. НОМЕР_1 за позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зняття арешту з автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є його власником , а тому діями УДВС Головного управління юстиції у м. Києві по накладенню арешту на належний відповідачу ОСОБА_4 автомобіль не можуть бути порушені права позивача. Доказів порушення прав саме позивача діями УДВС Головного управління юстиції у м. Києві надано суду не було.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2, у скарзі позивач обґрунтовує своє право власності на 1/2 частину автомобіля як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, та просить задовольнити його вимоги, визнавши право власності на 1/2 частину автомобіля, тобто заявляє інші позовні вимоги, ніж були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що оскільки автомобіль марки «Мітсубісі Паджеро Спорт», 2006 р.в., д.н. НОМЕР_1, був придбаний на ім'я ОСОБА_4 16 лютого 2006 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, то відповідно до вимог ст. 60 СК України зазначене майно є об'єктом права спільної сумісної власності. Враховуючи, що розірвання шлюбу між сторонами відбулося 18.09.2007 року, проте і на даний період часу право власності на автомобіль зареєстроване за ОСОБА_4, у суду відсутні правові підстави вважати позивача власником цього майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права власності на автомобіль, позивач посилався на те, що на підставі довіреності ОСОБА_4 від 23.05.2007 року автомобіль знаходиться у його повному володінні, користуванні та розпорядженні, тому позивач вважає, що він набув право власності на автомобіль.

Однак посилання позивача на наявність зазначеної довіреності правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки сама по собі довіреність на право розпорядження автомобілем від 23.05.2007 року не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє ( ст. 237, 239, 244 ЦК України ). Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на положення ст. 73 СК України, оскільки відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог. Виходячи із обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, суд першої інстанції правильно вказав на відсутність доказів тих обставин, що в результаті поділу майна між подружжям, право власності на автомобіль у повному обсязі перейшло до відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки довіреність власника на право розпорядження автомобілем не є правовою підставою для переходу права власності на автомобіль, а інших доказів, які б давали підстави вважати про набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на весь об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, а не його частину, - позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Посилання представників апелянта на те, що суд мав частково задовольнити заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 з огляду на те, що позивачу у будь-якому випадку належить право власності на 1/2 частину автомобіля, а в силу ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного із подружжя стягнення може бути накладене лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі, - колегія суддів не приймає до уваги як підставу для скасування рішення суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», відповідачами у таких справах є боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Проте ПАТ «Укрсоцбанк», який є стягувачем у виконавчому провадженні, та в інтересах якого було накладено арешт на спірний автомобіль, до участі у справі залучений не був.

Виходячи зі змісту ст. ст. 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

За змістом роз'яснень п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2 ст. 183 ЦК України), на яку звертається стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження та користування майном. При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідну юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, із залученням належного відповідача, не були предметом розгляду суду першої інстанції, висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог є правильними.

За таких обставин, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно, рішення суду ухвалено з дотриманням процесуального закону, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення - відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: