У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про визнання договору позики та попереднього договору дарування нікчемними, визнання виплати грошових коштів як дійсної оплати за договором купівлі-продажу та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання попереднього договору дарування нікчемним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 - на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 24 листопада 2009 року укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу 43 000 доларів США терміном до 01 вересня 2011 року, що підтверджується договором позики. Однак до теперішнього часу ОСОБА_7 грошові кошти не повернув.

Крім цього, 24 листопада 2009 року між ОСОБА_6 та відповідачем був укладений договір про попереднє дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_7 зобов'язався реконструювати та збудувати домоволодіння, вирішити всі питання про введення його в експлуатацію, реєстрацію права власності у відповідних органах, оформлення та отримання проектно-технічної документації на домоволодіння та у термін до 01 березня 2012 року подарувати позивачу Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

Для будівництва позивачу та його сім'ї Ѕ частини житлового будинку відповідач отримав від позивача грошові кошти зі спільного сімейного бюджету на суму 60 000 доларів США, що підтверджується розписками.

Однак ні в установлений попереднім договором строк, ні в подальшому відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за вказаним договором щодо дарування Ѕ частки домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

Посилаючись на вказані обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача ОСОБА_7 борг з урахування 3 % річних у сумі 377 871 грн 51 коп. за договором позики від 24 листопада 2009 року та безпідставно набуті кошти у розмірі 757 073 грн 88 коп., а також 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом, який неодноразово уточнював, та остаточно просив суд визнати нікчемним договір позики від 24 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з дати його укладення, визнати нікчемним попередній договір дарування від 24 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати виплату ОСОБА_6 грошових коштів за розпискою у розмірі 479 580 грн як дійсну оплату за договором купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року.

ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання попереднього договору дарування від 24 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, нікчемним, посилаючись на те, що під час його укладення відсутня її згода як дружини ОСОБА_7 на його укладення, оскільки предметом договору є спільне майно подружжя.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики у розмірі 350 450 грн, 3% річних в сумі 27 424 грн, безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 757 073 грн 88 коп., а всього 1 134 94 грн. 39 коп. В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, яка діє в інтересах ОСОБА_7, порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та задоволення позовних вимог ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 24 листопада 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 350 450 грн, який у свою чергу зобов'язався повернути кошти у термін до 01 вересня 2011 року, також сторони домовилися, що грошовий еквівалент цього зобов'язання визначається в іноземній валюті, у зв'язку з чим грошовий еквівалент дорівнює 43 000 доларів США. Обов'язки з повернення вказаних коштів ОСОБА_7 не виконав.

24 листопада 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено попередній договір, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3-3178.

Відповідно до п. п. 1, 2 попереднього договору ОСОБА_7 зобов'язується:

- реконструювати та збудувати домоволодіння, вирішити усі питання про введення в експлуатацію, реєстрацію права власності у відповідних органах, оформлення та отримання проектно-технічної документації на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, м. Дніпропетровськ;

- у термін до 01 березня 2012 року подарувати ОСОБА_6 об'єкти нерухомого майна - Ѕ частки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, м. Дніпропетровськ, та Ѕ частки земельної ділянки, що розташована за цією ж адресою;

- до дня нотаріального посвідчення основного договору підготувати (замовити та отримати) витяг з РПВНМ для дарування, замовити та отримати довідку про грошову оцінку земельної ділянки, довідку кадастрового реєстру щодо обмежень та обтяжень на земельну ділянку, зняти з реєстрації всіх зареєстрованих у зазначеному домоволодінні осіб та звільнити Ѕ частки домоволодіння для вільного та безперешкодного користування та розпорядження нею обдарованим, надати довідку про відсутність комунальних боргів.

Сторони зобов'язуються у термін до 01 березня 2012 року укласти договір дарування - основний договір - Ѕ частки домоволодіння та Ѕ частки земельної ділянки, що розташовані за вказаною адресою, та звернутися за їх нотаріальним посвідченням. Сторони домовилися, що договір дарування буде укладений на умовах, визначених попередніх договором, які за домовленістю між ними можуть бути змінені або викладені в іншій редакції.

Згідно з розписками ОСОБА_7 19 грудня 2012 року в доповнення до договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року отримав за квартиру 17 000 і 20 000 доларів США на будівництво будинку, 30 травня 2010 року на будівництво отримав 1 000 доларів США, 10 червня 2010 - 1 757 доларів США, 08 вересня 2010 року - 1 341 доларів США, 22 листопада 2010 року - 253 долари США, 14 січня 2011 року - 830 доларів США, 02 травня 2011 року - 4 000 доларів США, 11 червня 2011 року - 3 500 доларів США, 08 червня 2012 року - 9 419 доларів США, всього отримано на будівництво 60 000 доларів США (а. с. 34).

До 01 березня 2012 року ОСОБА_7 не виконав зобов'язання за вказаним договором щодо дарування ОСОБА_6 Ѕ частини домоволодіння на Ѕ частини земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 м. Дніпропетровськ.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення боргу з урахуванням 3 % річних за договором позики від 24 листопада 2009 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями ст. ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та, встановивши, що за договором позики від 24 листопада 2009 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти у вказаному розмірі, які до теперішнього часу не повернув, належних та допустимих доказів на підтвердження безгрошовості вказаного договору позики ОСОБА_7 до суду не надано, обґрунтовано виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, та позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю грошові кошти в строк і в порядку, які встановлені договором.

З такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погоджується колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки такі відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального прав, які регулюють спірні правовідносини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 757 073 грн 88 коп. (еквівалент 60 000 доларів США), суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався ст. 1212 ЦК України та виходив з того, що між сторонами укладено попередній договір, у строк, визначений вказаним договором, ОСОБА_7 не виконав взяті на себе зобов'язання щодо дарування ОСОБА_6 Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, тому вважав, що грошові кошти, отримані ОСОБА_7 від ОСОБА_6 для будівництва ОСОБА_6 Ѕ частки домоволодіння, є безпідставно отриманим майном.

З такими висновками судів погодитися не можна.

За змістом ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Вирішуючи спір, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, не врахували, що сторони у справі уклали попередній договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір), зміст попереднього договору не містить будь-яких умов щодо обов'язку сторін здійснити сплату грошових коштів, а договір дарування, який сторони мали намір укласти, є безоплатним договором, внаслідок чого висновок суду про те, що грошові кошти у сумі 60 000 доларів США отримані ОСОБА_7 саме для будівництва ОСОБА_6 Ѕ частки домоволодіння, є помилковим.

При цьому, посилаючись на те, що ОСОБА_7 не виконав зобов'язання щодо дарування ОСОБА_6 Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, тому наявні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України, суди не звернули уваги на те, що наслідком ухилення від укладення договору дарування, передбаченого попереднім договором, є лише обов'язок відшкодувати збитки, завдані простроченням, внаслідок чого не визначилися із правовідносинами, які виникли між сторонами у зв'язку з отриманням ОСОБА_7 грошових коштів у сумі 60 000 доларів США, зокрема не з'ясували: чи такі кошти отримані ОСОБА_7 як позика для будівництва власного будинку на власній земельній ділянці; чи для будівництва будинку відповідно до умов попереднього договору; чи частина їх отримана ОСОБА_7 в доповнення (доплату) до договору купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року, доводів ОСОБА_7 з цього приводу не спростували.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання нікчемними договору позики та попереднього договору дарування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстав, передбачених ст. 235 ЦК України, для визнання укладених договорів удаваними не має, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених ним вимог.

При цьому суди вважали, що попередній договір дарування є нікчемним, оскільки він стосувався нерухомого майна, якого не було, та відмовили у задоволенні позову про визнання нікчемним попереднього договору дарування у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання нікчемними договору позики від 24 листопада 2009 року та попереднього договору дарування від 24 листопада 2009 року, ОСОБА_7 посилався на те, що вказані договори були укладені з метою приховання основного договору купівлі-продажу квартири, та просив визнати їх нікчемними на підставі ч. 1 ст. 235 ЦК України.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Покладаючи в основу свого рішення висновок про те, що ОСОБА_7 не надано доказів про те, що вказані договори є удаваними та вчинені сторонами для приховання іншого договору, який вони насправді вчинили, та вважаючи, що у такому випадку вказані договори не може бути визнано нікчемними, суди на порушення положень ст. ст. 3, 10, 11, 303, 316 ЦПК України не врахували, що правові підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі ст. 235 ЦК України та правові підстави для встановлення нікчемності правочину, який є недійсним через невідповідність його вимогам закону, є самостійними взаємовиключними підставами позову.

Разом з тим, встановлюючи, що попередній договір дарування є нікчемним, суди на порушення положень ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України не вказали, якою нормою закону встановлена недійсність такого правочину.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання виплати ОСОБА_6 грошових коштів за розпискою у розмірі 479 580 грн як дійсної оплати за договором купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року суди не визначилися: чи відповідає заявлений позов способу захисту порушеного права, яке та як право ОСОБА_7 підлягає захисту у такий спосіб.

Виходячи з викладеного, судами попередніх інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 757 073 грн 88 коп. та в частині позовних вимог ОСОБА_7 про визнання нікчемним договору позики від 24 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з дати його укладення, про визнання нікчемним попереднього договору дарування від 24 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; про визнання виплати ОСОБА_6 грошових коштів за розпискою у розмірі 479 580 грн як дійсної оплати за договором купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року, у зв'язку з чим відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені судами рішення в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, тому підстави для скасування рішення в іншій частині відсутні.

В іншій частині рішення судів в касаційному порядку не оскаржувалися.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 757 073 грн 88 коп., та в частині позовних вимог ОСОБА_7 про визнання нікчемним договору позики від 24 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з дати його укладення, про визнання нікчемним попереднього договору дарування від 24 листопада 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про визнання виплати ОСОБА_6 грошових коштів за розпискою у розмірі 479 580 грн як дійсної оплати за договором купівлі-продажу квартири від 24 листопада 2009 року скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник