Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/6066/14-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 53 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кочетова Л.Г.,

суддів: Худякова А.М., Борисюка Р.М.,

при секретарі Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року, -

встановила:

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначив, що працював у відповідача на посаді торгового представника відділу продажу з 04.07.1997 року. 21.08.1997 року, під час виконання ним трудових обов"язків, потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої отримав виробничу травму, Йому встановлена ступінь втрати професійної працездатності 60% та ІІ група інвалідності. В порушення вимог Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, в установах та організаціях, відповідач не здійснив розслідування нещасного випадку та не склав акт форми Н-1, в наслідок чого позивачу не визначали розмір втрати заробітку внаслідок каліцтва і не здійснювали його виплати. Акт Н-1 № 01-13 від 08.08.2013 року про нещасний випадок був складений лише на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2013 року. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути втрачений заробіток в сумі 15266,97 грн. та компенсацію за його несвоєчасну виплату в розмірі 28096,05 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, постановити нове - про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, позивач в досудовому порядку не звертався до відповідача щодо виплати йому втраченого заробітку, судом безпідставно застосовано положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку порушенням строків їх виплати», звіт аудиторської фірми про розмір невиплаченого заробітку та суми компенсації не є доказом по справі, судом не наведено розрахунок стягнутих сум.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 04 липня 1997 року працював на посаді торгового представника відділу продажу Житомирської філії підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед», правонаступником якого є «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (надалі Підприємство), що підтверджується записами в трудовій книжці позивача, а також копіями наказів по підприємству (а.с. 35, 126, 127).

21.08.1997 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю позивача, внаслідок якої останній, під час виконання ним своїх обов'язків, отримав виробничу травму, що встановлено рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2013 року. Зазначеним рішенням зобов'язано відповідача скласти акт про нещасний випадок на виробництві у відповідності до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1232 (а.с. 41).

08.08.2013 року Підприємством складено акт форми Н-1 № 01-13, згідно з яким ОСОБА_1 21.08.1997 року, керуючи автомобілем відповідача, під час виконання трудових обов»язків, потрапив в ДТП, внаслідок якої отримав тілесні ушкодження (а.с. 6-9). Причинами нещасного випадку були: порушення позивачем правил дорожнього руху та недоліки під час навчання безпечним прийомам праці у тому числі відсутність проведення інструктажу, відсутність проведення медичного обстеження.

У зв'язку із отриманою виробничою травмою ОСОБА_1 за висновком МСЕК від 26.05.1998 року визнаний інвалідом 2 групи та йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60% (а.с. 11). З 10.12.2011 року позивачу була встановлена інвалідність 3-ї групи (а.с. 12).

У відповідності до положень ст. 456 ЦК України (в ред. 1963 року), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються. Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (за текстом - Правила), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини.

Пунктом 4 Правил передбачалось, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я складається, у тому числі із виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. При цьому утрачений заробіток або його частина відповідно до ступеня втрати професійної працездатності виплачується власником у повному розмірі, тобто без урахування розміру пенсії по інвалідності, а також незалежно від одержуваних потерпілим інших видів пенсій, заробітку (доходу) і стипендії з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності (п. 9, 38 Правил).

Згідно з п. 43, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди з вини власника, своєчасно не визначено або не виплачено відшкодування шкоди, то ці суми виплачуються без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягають коригуванню відповідно до коефіцієнтів підвищення розміру мінімальної заробітної плати за відповідний період згідно із законодавством.

Позивачу висновком МСЕК від 26.05.1998 року визнано ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60%, тому з цього часу, він має право на відшкодування втраченого заробітку у вказаній частці.

Оскільки фонд соціального страхуваня від нещасних випадків і професійних захворювань створений з 01.04.2001 року (Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), то за період, що передує вказаній даті, відшкодування повинно проводитися відповідачем.

Згідно з п. 22 Правил, середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності.

Оскільки позивачем надано розрахунки середнього заробітку, виходячи із його розміру за три повних останніх місяців його роботи до нещасного випадку, суд першої інстанції обгрунтовано виходив саме із вказаного розміру.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Такий порядок з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати".

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, згідно з яким у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

При цьому п. 2 Порядку встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення зазначеної компенсації. Посилання апелянта на невірне застосування законодавства, що регулює вказані правовідносини, не грунтується на законі.

Визначаючи розмір втраченого заробітку та компенсації, суд першої інстанції, виходив із розрахунків, зійснених у звіті аудиторської фірми «Стандарт» (а.с. 15-34, 149-153).

Згідно з положеннями ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 59 ЦПК зазначає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Поскільки вказаний звіт містить розрахунок позовних вимог, чинне процесуальне законодавство не містить обмежень кола осіб, що мають право здійснювати такий розрахунок, колегія суддів, перевіривши правильність нарахувань, вважає безпідставним посилання відповідача на те, що вказаний звіт не може бути прийнятий судом до уваги.

Будь-які докази щодо неправильності нарахувань розміру втраченого заробітку та компенсації, апелянтом суду не надані.

Відсутність відображеня в мотивувальній частині рішення детального розрахунку зазначених нарахувань, на правильність рішення не впливає та не є підставою для скасування рішення.

Посилання апелянта на недотримання позивачем досудової процедури врегулювання спору (звернення до відповідача з відповідною заявою), як на підставу для відмови в позові, не грунтується на законі.

Є надуманним посилання апелянта на пропущення позивачем строку позовної давності.

Статтею 268 ЦК України встановлено, що позовна давність, зокрема, не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу іноземного підприємства „Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед" відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді