Справа №472/10/14-ц 13.01.2015 13.01.2015 13.01.2015
Провадження №22ц/784/58/15 Головуючий в першій інстанції Кучерявенко С.С.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання Орельській Н.М.,

за участю представника позивача Ремешевського Є.А.,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року по справі за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»)

до

ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6

про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

02 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житлове домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселення осіб зі зняттям з реєстраційного обліку.

Позивач зазначав, що 08 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 200 000 грн. на строк до 08 квітня 2026 року зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж числа між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачкою було укладено договір іпотеки. Згідно вказаного договору ОСОБА_5 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме - житлове домоволодіння, яке складається з двох кам'яних будинків, яке розташоване по АДРЕСА_1. Сторонами була обумовлена ціна предмету іпотеки у 140 000 грн. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Оскільки боржник ОСОБА_6 належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором від 08 квітня 2008 року, у зв'язку з чим, станом на 27 лютого 2013 року, виникла заборгованість в розмірі 453 996 грн. 18 коп., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та земельну ділянку за тією ж адресою, шляхом продажу ними вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх дій, необхідних для здійснення продажу. Крім того, позивач просив виселити ОСОБА_5 та інших осіб, що зареєстровані або проживають у спірному будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку в органах МВС.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних вимог позивачем.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення в зазначеній частині і ухвалення в цій частині нового рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6 був укладений договір про іпотечний кредит, за яким позичальнику надано кредит в розмірі 200 000 грн. строком до 08 квітня 2026 року зі сплатою 15% річних (том 1 а.с. 11).

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки нерухомого майна, яке належить відповідачці на праві власності, а саме: житловий будинок, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,80 кв.м., житловою площею 14,20 кв.м. та літ. Б загальною площею 54,40 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 з визначенням його вартості у 140 000 грн. ( п. 1.3.1 договору) (том 1 а.с. 16).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6 (третя особа по справі) свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує та станом на 27 лютого 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 453 996 грн. 18 коп., з яких 198 264 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 110 053 грн. 28 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 104 406 грн. 44 коп. пеня та 41 272 грн. 38 коп. штраф (процентна складова).

Зазначений розмір заборгованості підтверджується розрахунками, які містяться в матеріалах справи ( т. 1 а.с. 6, 67, том 2 а.с. 211).

Крім того, вказана заборгованість розраховувалась з 15% річних, як передбачено п. 1.1 договору про іпотечний кредит, а з 11 листопада 2008 року застосовано подвійну процентну ставку в розмірі 30% нараховану на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, що передбачено п. 6.2 договору про іпотечний кредит.

Посилання суду на те, що Банк неодноразово в односторонньому порядку нараховував підвищену відсоткову ставку не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах. Так, в листопаді 2009 року ОСОБА_6 звертався до суду з позовом щодо збільшення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку відсоткової ставки на 2,09%. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, зобов'язано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зменшити відсоток за користування кредитом за договором про іпотечний кредит від 08 квітня 2008 року до 15% річних (том 1 а.с. 99).

Сторонами по справі не заперечується факт виконання вказаного рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видав відповідачу кредит.

В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов'язання виконав частково.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Таким чином, позивачем доведено суду частково виконання требою особою своїх зобов'язань за договором іпотечного кредиту та розмір заборгованості за цим договором.

Проте, колегія суддів вважає, що розміру пені необхідно зменшити.

Так, зі змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання може настати такий правовий наслідок, як сплата неустойки, якою може бути пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Тому, Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що розмір пені необхідно зменшити з 104 406 грн. 44 коп. до 50 000 грн. та розмір загальної заборгованості за договором іпотечного кредиту складає 399 589 грн. 74 коп. (198 264 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 110 053 грн. 28 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 50 000 грн. пеня та 41 272 грн. 38 коп. штраф (процентна складова)).

Крім того, помилковим є висновок суду і щодо подвійного стягнення неустойки.

За умовами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника сплатити пеню й штраф за порушення зобов'язання, але за різних підстав та за різні порушення зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Матеріалами справи підтверджується, що розмір предмету іпотеки не перевищує суму заборгованості за основним зобов'язанням.

Статтею 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Позивач просив визначити спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом продажу ним із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме з правом укладання від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням йому всіх повноважень продавця.

Проте, ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя від свого імені на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку або її частку, на якій розташована відповідна будівля (споруда) і яка необхідна для використання цієї будівлі (споруди) за цільовим призначенням.

З п. 1.2 договору іпотеки вбачається, що іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку загальним розміром 1330 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту про право власності на землю серія ЯЕ № 918588 виданого Веселинівською селищною радою 18 лютого 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 33.

Таким чином, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на іпотечне майно та земельну ділянку є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами.

Між тим, звертаючись з позовними вимогами про виселення відповідачки зі спірного будинку і зняття її з реєстраційного обліку позивач не звернув увагу на те, що таке можливе на підставі ст. 109 ЖК України та лише за певних умов, серед яких, зокрема: якщо протягом місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, мешканці житлового приміщення, на яке було звернуто стягнуто, добровільно його не звільнили.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надсилалась така вимога відповідачці, а тому рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим.

Стосовно положень статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в частині цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 08 квітня 2008 року в розмірі 399 589 грн. (триста дев'яносто дев'ять тисяч п'ятсот вісімдесят дев'ять грн.) 74 коп., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6, звернути стягнення на житловий будинок, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,80 кв.м., житловою площею 14,20 кв.м. та літ. Б загальною площею 54,40 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, а також набранням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою ціною реалізації визначеною суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час укладання договору купівлі-продажу.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 5481 грн. судового збору.

В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді