У Х В А Л А

Іменем України

03.02.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника апелянта ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області Цендри Василя Васильовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_6, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Міжгірського районного суду від 11 листопада 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

Стягувач ОСОБА_3 оскаржила ухвалу Міжгірського районного суду від 11.11.2014, якою відмовлено в задоволенні подання держвиконавця Відділу ДВС Міжгірського РУЮ Цендри В.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_6 у зв'язку з наявністю неврегульованих боргових зобов'язань. На думку апелянта, подання було обґрунтоване та доведене, а судове рішення ухвалене з порушенням норм закону. Так, боржник протягом п'яти років лише частково, на свій розсуд виконує зобов'язання зі сплати аліментів, фактично ухиляється від їх сплати, тоді як має таку можливість: виїжджає на заробітки, провів ремонт та добудову свого житла, користується автомобілем, крім того, мав можливість влаштуватися на роботу. Борг за аліментами становить 16835,00 грн. Тому суд не мав належних підстав для відмови в задоволенні подання. Просить ухвалу скасувати, подання - задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію боржник ОСОБА_6 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу - залишити без змін. Зазначає, зокрема, що не ухиляється від сплати аліментів і сплачує їх відповідно до наявних матеріальних можливостей.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, який скаргу підтримав, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності тверджень про ухилення боржника від виконання рішення суду. Ухвала загалом відповідає обставинам справи та наявним доказам.

Встановлено, що рішенням Міжгірського районного суду від 18.10.2012 визначено аліменти, які ОСОБА_6 сплачував на підставі рішення Міжгірського районного суду від 05.10.2010 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, у твердій грошовій сумі по 350,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 4, 17). Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2012 рішення Міжгірського районного суду від 18.10.2012 змінено та визначено аліменти в твердій грошовій сумі розміром 650,00 грн щомісячно зі сплатою починаючи з 08.10.2012 (а.с. 51-53). Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.06.2013 виправлено описку в рішенні апеляційного суду, зазначену в ньому дату ухвалення виправлено з «14 березня 2012 року» на «14 березня 2013 року» (а.с. 69).

Виконавчий лист за рішенням апеляційного суду був виданий Міжгірським районним судом 03.07.2013 (а.с. 81). З постанови держвиконавця ВДВС Міжгірського РУЮ Цендри В.В. від 12.07.2013 про відкриття виконавчого провадження вбачається, що стягувач ОСОБА_3 пред'явила виконавчий лист до примусового виконання 11.07.2013 (а.с. 82).

Ухвалою Міжгірського районного суду від 14.02.2014 було відмовлено в задоволенні подання держвиконавця Цендри В.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_6 (а.с. 86), ухвала не оскаржувалася.

11.11.2014 держвиконавець Цендра В.В. знову звернувся до Міжгірського районного суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_6 до повного виконання зобов'язань, покладених виконавчим документом (а.с. 89-90). Мотивував тим, що боржник з'являється на виклики держвиконавця, але повідомив, що не має можливості сплачувати щомісячно по 650,00 грн, боржник регулярно сплачував аліменти по 350,00 грн на місяць, а згодом - по 400,00 грн, тому виникла заборгованість. Отже, боржник, який зобов'язаний виконувати рішення суду повністю, не робить цього належним чином, чим порушує права стягувача. З доданого до подання розрахунку випливає, що станом на жовтень 2012 р. у боржника існувала заборгованість за аліментами в розмірі 9985,00 грн, у подальшому він сплачував протягом жовтня 2012 р. - вересня 2013 р. щомісячно по 350,00 грн, з жовтня 2013 р. по жовтень 2014 р. - по 400,00 грн, станом на 01.11.2014 загальна заборгованість становить 16835,00 грн (а.с. 95).

Судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України). Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), держвиконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1), заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону, і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника.

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»), це питання вирішується відповідно до ст. 377-1 ЦПК України. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки, а до нього - не додано доказів вчинення держвиконавцем дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду: одержання відомостей щодо наявності грошових коштів, іншого майна боржника; арешт і вилучення майна боржника, що знаходиться в нього та/або в інших осіб, в т.ч., за місцем проживання боржника та/або інших осіб; вжиття інших передбачених законом заходів для забезпечення примусового виконання рішення суду. Отже, немає доказів, що держвиконавець використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду, у справі немає. Навпаки, зміст подання та дії боржника вказують на хоча й неповне, проте, систематичне виконання зобов'язання щодо сплати аліментів, боржник не ухиляється від контакту з виконавчою службою.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобов'язання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Окрім викладеного вище, держвиконавець, формулюючи прохальну частину подання, залишив поза увагою, що відповідне формулювання не враховує специфіки виконуваного рішення, тому прохання про встановлення вищезгаданого обмеження без вказівки на період, протягом якого воно має застосовуватися (наприклад, на період існування заборгованості), може тлумачитися як обмеження боржника у праві виїзду за кордон на весь період виконання зобов'язань зі сплати аліментів на утримання дитини, зокрема, до її повноліття. За відсутності заборгованості за виконуваним рішенням суду таке обмеження вочевидь порушує права боржника у виконавчому провадженні (ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України). Тож подання є неконкретним, не враховує вимог закону та обставин справи.

Таким чином, ухвала суду про відмову в задоволенні подання є вірною по суті, чого доводи апеляції не спростовують. Посилання стягувача на отримання боржником доходів, наявність нерухомого майна, транспорту тощо не є конкретними, не підтверджені доказами та мають характер припущень, на яких доказування ґрунтуватися не може.

Поряд із цим, окремі доводи стягувача заслуговують на врахування при подальшому виконанні рішення суду. Звертає на себе увагу систематичність сплати аліментів у однакових сумах протягом тривалого часу, що певним чином узгоджується з доводами стягувача про те, що боржник має доходи і фактично виконує рішення суду на власний розсуд шляхом сплати визначених ним, а не судом аліментів. Характер дій боржника не змінився і після першого звернення держвиконавця з відповідними поданням до суду. Внаслідок неповної сплати аліментів зростає заборгованість, що є значною і станом на 01.02.2015 складає 17585,00 грн. Хоча для кваліфікації такої ситуації як ухилення від виконання рішення суду наразі немає достатніх підстав, проте, це порушує права стягувача та дитини, на утримання якої призначені аліменти, та може вплинути на кваліфікацію дій боржника в подальшому. Рішення суду повинно виконуватися у точній відповідності до змісту його резолютивної частини, у повному обсязі і в цьому сенсі позиція стягувача та держвиконавця вірна. Водночас у справі немає даних про вжиття держвиконавцем заходів для повної сплати боржником заборгованості за аліментами. Стягувач не позбавлений права діяти, за наявності для того підстав, і в порядку, передбаченому ст.ст. 82, 83 Закону № 606-XIV, Розділом VII ЦПК України.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для задоволення подання держвиконавця, тому на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України апеляцію слід відхилити, ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, ухвалу Міжгірського районного суду від 11 листопада 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді