Справа № 362/6055/14-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/2148/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 45 26.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Поліщука М.А.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Будучи зареєстрованою у вказаному будинку, ОСОБА_3 протягом тривалого часу в ньому не проживає, зібрала всі свої речі та переїхала проживати до іншого місця, у зв'язку із чим позивач самостійно здійснює оплату комунальних послуг та інших витрат пов'язаних із утриманням житла.

Враховуючи, що відповідач добровільно з реєстрації місця проживання не знімається, в житловому будинку не проживає понад шість місяців, позивач просив суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_3 вказала, що в липні 2014 року вона була вимушена виїхати з будинку разом зі своїм сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки її отчим - позивач по справі постійно бив її разом з братом ОСОБА_5, на користь якого вона відмовилася від прийняття спадщини після смерті їх спільної матері ОСОБА_6, іншого житла для проживання вона немає, а позивач своїми неправомірними діями перешкоджає користуватися житлом.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через адвоката Іщенка В.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 травня 2007 року позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

З матеріалів справи убачається, що матір'ю відповідача є ОСОБА_6, яка перебувала в шлюбі з позивачем з 2 липня 1981 року по день смерті, зареєстрована і проживала по АДРЕСА_1 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач як спадкоємець першої черги за законом, відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері на користь свого брата ОСОБА_5

Згідно довідки Великосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області № 55 від 4 лютого 2009 року, відповідач проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 із сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться на її утриманні.

З огляду на акти обстеження житлових умов, складених комісією в складі депутата Березовської В.О. та сусідів ОСОБА_9, ОСОБА_10 від 15 серпня 2014 року, 15 вересня 2014 року; 15 жовтня 2014 року; 15 листопада 2014 року та 15 січня 2015 року, ОСОБА_3 починаючи з 15 липня 2014 року по АДРЕСА_1 не проживає та особисті речі вивезла. При цьому до 14 січня 2015 року відповідач жодного разу не з'являлася і адреса місця її вибуття невідома.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок перебуває у власності позивача, тому відсутні підстави визнавати відповідача такою, що втратила право користування ним, з підстав передбачених ст. ст. 71,72 ЖК України, оскільки спірні правовідносини щодо житлових прав між членами сім'ї та власником врегульовано іншими нормами матеріального права, а саме ст. 405 ЦК України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилаючись на те, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, порушував питання про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у відповідності до положень ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад 6 місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Отже, розглядаючи спір в межах заявлених вимог, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що зазначеними нормами врегульовано житлові права осіб у державному (комунальному) житловому фонді та не регулюються правовідносини з приводу користування житловим фондом у будинках громадян, які належать їм на праві приватної власності.

Так, ч. 2 ст. 64 ЖК України передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Таким чином, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу і припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно визначився з предметом позову та характером правовідносин, врахував те, що житловий будинок перебуває у власності позивача, а тому обгрунтовано не застосував норми матеріального права, а саме ст.ст. 71, 72 ЖК України та зважив, що ст. 405 ЦК України врегульовано правовідносини щодо житлових прав між членами сім'ї та власником, а інші права власника ст. 391 ЦК України.

За таких обставин, коли вищезазначені правові підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є взаємовиключними, а відповідач не проживає в спірному житловому будинку менше строку, встановленого ч. 2 ст. 405 ЦК України, а також зважаючи на положення ст. 11 ЦПК України, за якими цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову з урахуванням викладених в позовній заяві вимог та вимог ст ст. 64, 156 ЖК України і ст. 405 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного слід дійти висновку, що судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: