Справа № 750/4586/15-ц
Провадження № 2/750/1825/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого - судді Лямзіної Н.Ю.

при секретарі - Латенко О.В.,

за участю представник позивача, представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Чернігові справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про зобовязання надати інформацію,-

встановив:

12.05.2015 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про зобовязання надати інформацію. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01.05.2009 року по 02.10.2012 року. Після звільнення позивач звернулась до відповідача з вимогою надати їй надати інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні ОСОБА_1 на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації ОСОБА_1 за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо. Відповідач відмовився надати таку інформацію, що і стало причиною звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві.

Представник відповідача при вирішенні спору просив в задоволенні позову відмовити.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 працювала в Чернігівській філії ПАТ «Укртелеком» на посаді керівника непрямих продажів відділу продаж послуг мобільного звязку з 01.05.2009 року та була звільнена 02.10.2012 року на підставі ст..38 КЗпП України. Після звільнення 18.02.2015 року позивач звернулася до відповідача з вимогою надати інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні ОСОБА_1 на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації ОСОБА_1 за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо. Листом № 14-18/881 від 17.03.2015 року їй було відмовлено в наданні такої інформації.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про працю», якій визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функції заробітної плати.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного та договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст. 12 Закону України «Про оплату праці», зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст. 94 КЗпП України і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до роботодавця про надання інформації про нараховану та виплачену заробітну плату, за період коли працівник перебував в трудових відносинах..

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Враховуючи вище зазначене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Отже, ненадання відповідачем інформації є триваючим правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом надати інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні ОСОБА_1 на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації ОСОБА_1 за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору.

Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень.

Керуючись ст. ст.10, 60, 208-209, 212, 213, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про зобовязання надати інформацію - задовольнити.

Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» надати ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 інформацію з якого періоду (місяць, рік) почалась нараховуватися індексація при перебуванні ОСОБА_1 на посаді керівника груп непрямих продажів послуг, про розмір індексації ОСОБА_1 за 2009-2012 роки, при цьому її розмір за кожен місяць окремо.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 кошти витрачені на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.Ю.Лямзіна