Провадження № 2-1373/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року Соломянський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Букіної О.М.

при секретарі Назарчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно ,-

В С Т А Н О В И В :

09.12.2014 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача та просила визнати за нею, в рахунок погашення боргу по договору позики від 17 січня 2014 року, право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17.01.2014 року надала 35 000,00 доларів США у позику відповідачу, які останній зобовязався повернути до 17.07.2014 року, про що складено договір позики.

Зазначає, що вказані кошти необхідні були відповідачу в звязку з придбанням в місті Києві однокімнатної квартири АДРЕСА_1, а оригінал договору купівлі-продажу вказаної квартири відповідач зобовязався передати позивачу на зберігання, в рахунок забезпечення своєчасного повернення грошових коштів.

Позивач посилається, що відповідач взяті на себе зобовязання не виконав та не повернув позивачу вищезгадану суму коштів в розмір 35 000,00 доларів США.

Також, позивач зазначає, що відповідно до п. 6 договору позики, якщо відповідач не поверне отримані в позику валютні кошти у встановлений договором строк, то позивач має право погасити борг за рахунок належної позичальнику квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Посилається, що 28 листопада 2014 року відповідач надав позивачу письмове зобовязання, згідно якого він зобовязався 01 грудня 2014 року в приміщенні Девятої київської державної нотаріальної контори оформити погашення боргу шляхом передачі останній у власність належної відповідачу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, однак у встановлений день відповідач до нотаріальної контори не зявився і свої зобов»язання не виконав.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити.

В судовому засідання позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.Наслідки визнання відповідачем позову йому розяснені і зрозумілі. Згідно ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 17.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 35 000,00 доларів США, строком до 17.07.2014 року. В даному договорі зазначено, що відповідач отримав кошти в борг для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.3).

Відповідно до п. 6 договору позики вбачається, що якщо відповідач не поверне отримані ним в позику валютні кошти у встановлений договором строк, то позивач має право погасити борг за рахунок належної позичальнику квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні встановлено, та не заперечувалося відповідачем по справі, що ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання та суму боргу у розмірі 35 000,00 доларів США в строк до 17.07.2014 року, позивачу не повернув.

З огляду на те, що грошові зобов»язання відповідачем не виконані, суд вважає, що позивач в силу ст. 1046-1050 ЦК України має право на звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики.

Разом з тим, позивач звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею, в рахунок погашення боргу по договору позики від 17 січня 2014 року, право власності на вищезазначену квартиру, посилаючись на п. 6 договору позики.

В судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що звернення до суду з даним позовом обумовлено тим, що звернення стягнення на нерухоме майно в порядку ЗУ « Про виконавче провадження» не буде відповідати інтересам позивача та відповідача, оскільки вартість майна буде значно меншою, внаслідок його оцінки. Крім того, представник відповідача в обґрунтування визнання позову пояснив, що у зв»язку з відсутністю у відповідача коштів на здійснення оформлення вказаної вище квартири на користь позивача, вважає, що вимоги позивача цілком обґрунтовані та відповідають вимогам закону, з огляду також на взяті відповідачем зобов»язання.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності на відповідність їх нормам матеріального права, враховуючи межі заявлених вимог, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а визнання відповідачем позову, суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що договір позики був укладений 17.01.2014 року, у простій письмовій формі.

Відповідно до договору дарування квартири АДРЕСА_1 та витягу з Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що права власності на вищезазначену квартиру відповідач набув лише 14.05.2015 року (а.с.5-6).

Таким чином, на момент укладання договору позики, а саме станом на 17.01.2014 року, відповідач не мав права власності на квартиру АДРЕСА_1, а тому п.6 Договору позики, як підстава для задоволення вимог позивача у спосіб зазначений у прохальній частині позову, суд вважає необгрунтований.

Фактично дане застереження є нікчемним, з огляду на предмет позову та зобов»язання сторін, що виникла внаслідок укладення договору позики.

Таким чином, виходячи з суті зобов»язання по укладанню договору позики та правовими наслідками невиконання взятих зобов»язань, питання щодо звернення стягнення на майно боржника має вирішуватися в порядку ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того, згідно ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно п. 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Разом з тим, відповідного договору застави (іпотеки) з його нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією , сторонами укладено не було. Дані обставини сторонами не заперечувалися.

Ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов не містить вимог про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, а обраний спосіб поновлення порушених прав не відповідає вимогам закону .

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Суд звертає увагу позивача на те, що остання не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики в порядку, передбаченому законом.

Керуючись ст. ст. 15-16, 509, 526, 527, 530, 610-612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 61, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: