Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/619/15Головуючий у 1-й інстанції Дмитрієва М.М.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому на підставі ст. ст. 203, 235, 572 ЦК України просила визнати недійсним договір від 31.03.2011 року купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 1675.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі - продажу недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

05.02.2015 року апеляційний розгляд цієї справи за клопотанням апелянта-позивача ОСОБА_2 (а.с.90), яка вперше не з'явилась у судове засідання у цій справі до апеляційного суду з причин, які були визнані судом поважними (хвороба, ксерокопія довідки від 06.02.2015 року КЗ "Запорізький центр первинної санітарної допомоги № 6", за змістом якої ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні у сімейного лікаря у період з 04.02.2015 року по 06.02.2015 року з діагнозом ГБ ІІ ст., гипертоничний криз, спазми переферич. сосудів, сопутств.астено-неврот.с-ром), був відкладений апеляційним судом на виконання вимог ст. 169 ч. 1 п. 2, ст. 305 ч. 1 ЦПК України з урахуванням навантаження на суддів та меж строків розгляду справи апеляційним судом, передбачених ст. 303-1 ЦПК України.

Однак, у судове засідання 19.03.2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.93, 96-98) апелянт - позивач ОСОБА_2 (повторно), відповідачі ОСОБА_3 (повторно), ОСОБА_4 (вперше) та третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (повторно) не з'явились.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідно до ст. 77 ч. 2 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Однак, апелянт - позивач ОСОБА_2 18.03.2015 року через канцелярію подала апеляційному суду повторне клопотання про відкладення розгляду цієї справи, призначеного на 19.03.2015 року, через хворобу (а.с.99), додатком до якого знов є ксерокопія довідки від 24.03.2015 року КЗ "Запорізький центр первинної санітарної допомоги № 6" (а.с.100), за змістом якої вона знов знаходилась на лікуванні у кардіолога у період з 17.03.2015 року по 24.03.2015 року з діагнозом ГБ ІІ ст., гипертоничний криз, спазми переферич. сосудів, сопутств.астено-неврот.с-ром.

Згідно із ст. 304 ч. 1 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою (глава 1 "апеляційне провадження" розділу V ЦПК України).

В силу вимог ст. 169 ч. 1 п. 2 ЦПК України апеляційний суд мав відкладати розгляд цієї справи в межах строків розгляду справи у разі першої неявку у судове засідання у цій справі апелянта - позивача ОСОБА_2, оповіщеної у встановленому порядку про час та місце судового розгляду, оскільки вона повідомила про причини неявки, які апеляційним судом було визнано поважними.

Однак, встановлено, що у даному судовому засіданні (19.03.2015 року) має місце вже друга неявка у судове засідання апелянта - позивача ОСОБА_2 у цій справі, апеляційне провадження у якій відкрите ще 17.12.2014 року (а.с.75).

В силу вимог ст. 303-1 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Якщо апелянт - позивач ОСОБА_2, явка якої не є обов'язковою у судове засідання 19.03.2015 року на розгляд цієї справи апеляційним судом в силу вимог ст. 305 ЦПК України та не визнавалась обов'язковою апеляційним судом, та яка має стійку гіпертонічну хворобу ІІ ст., знаючи, що остання у неї періодично загострюється, як правило саме перед судовими засіданнями, призначеними апеляційним судом у цій справі, але бажала приймати участь у цій справі в апеляційному суді, мала право скористатись своїм правом, передбаченим ст. 27 ЦПК України, та бути присутньою у судовому засіданні не особисто, а через свого представника.

В силу вимог ст. 27 ч. 3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Встановлено, що у суді першої інстанції інтереси позивача ОСОБА_2 представляв ОСОБА_6 (а.с.32).

Проте, апелянт-позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.65-69) у переліку осіб, які беруть участь у цій справі в апеляційному суді, не зазначала останнього в якості її представника на стадії апеляційного провадження, тому останній у судові засідання у цій справі апеляційним судом не викликався.

Також апелянт ОСОБА_2 не подавала апеляційному суду клопотань про відкладення розгляду цієї справи через неможливість явки в останнє її будь-якого представника.

Крім того, в силу вимог ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки ОСОБА_2, як апелянту - позивачеві у цій справі, вважається також врученням цієї повістки представникам останньої, якщо такі мають місце.

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи в силу вимог ст. 169 ч. 2 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, з урахуванням обставин справи, враховуючи межі строку розгляду справи апеляційним судом, визначені ЦПК України, а також те, що друга неявка апелянта - позивача ОСОБА_2 незалежно від поважності причини цієї неявки не є перешкодою для розгляду цієї справи апеляційним судом у даному судовому засіданні, колегія суддів апеляційного суду ухвалила у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду цієї справи 19.03.2015 року відмовити, визнати неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, представників апелянта -позивача ОСОБА_2, якщо такі мають місце, та розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю усіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 за договором - адвоката (а.с.52-53) ОСОБА_7, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 203, 204, 215, 216, 220, 235, 577, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, та виходив із необґрунтованості та недоказаності останнього, відсутності правових підстав для його задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та яка була придбана ним у позивача ОСОБА_2, як одноособового власника, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 31.03.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний №1677 (а.с.6-7).

18.07.2011 року відповідач ОСОБА_4 розпискою зобов'язався продати зазначену квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності, у строк до 31.03.2016 року ОСОБА_2 за 17 тисяч доларі США за курсом 8,00 гривень за першою вимогою (копія а.с.5).

Проте, 24.07.2014 року (а.с.1) позивач ОСОБА_2 на підставі на ст.ст. 203, 235, 572 ЦК України звернулась до суду у цій справі із вищезазначеним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання недійсним вищезазначеного договору від 31.03.2011 року купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного між нею, як одноособовим власником, та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний № 1677, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зазначений договір є удаваним, фактично є договором застави квартири у забезпечення виконання зобов'язань за усним договором позики позичальника ОСОБА_3 на суму 17 000,0 доларів США під 3 % місяць із кредитором ОСОБА_4 строком до 31.03.2016 року, за яким відповідач ОСОБА_3, який не був стороною вказаного договору купівлі-продажу, грошей у позику у сумі 17 000,0 доларів США не отримав від ОСОБА_4

ОСОБА_2 в силу вимог ст. 3 ЦПК України мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, якщо вважала, що її права цим договором та ОСОБА_3, ОСОБА_4 порушені.

Суд першої інстанції правильно зазначав у своєму рішенні, що є предметом оскарження у цій справі, що термін "правочин" не виключає вживання терміна - "угода" у значенні домовленості між щонайменше двома сторонами. Перший із них є більш широким і включає в себе терміни "договір" (згідно зі ст. 11 ЦК України), "угода", "домовленість". Договір та угода є тотожними поняттями, тому дво - і багатосторонні правочини є водночас як договорами, так і угодами, а термін "домовленість" слід розуміти як договір чи угоду, якщо така домовленість досягнута з дотриманням вимог, встановлених для укладення договору.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України.

Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах).

Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте, положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК України. Виходячи з буквального тлумачення норм ст. ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

У пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 28.04.1978 р. № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", роз'яснено, що якщо угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд за вимогою сторони, що виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною.

Одночасно, судом першої інстанції були прийняті до уваги й положення ЦК України у редакції 2003 року, що діє на момент ухвалення рішення по справі, а саме ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним та ст. 321 ЦК України, згідно до якої право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, добровільно за відсутності будь-якого примусу уклала вищезазначений договір від 31.03.2011 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 1675 (а.с. 6-7), що підтверджується підписом ОСОБА_2 на цьому договорі, належність якого саме їй, ОСОБА_2, позивач у суді у цій справі не оспорювала.

При цьому, зазначений договір купівлі-продажу вказаної квартири не містить будь-яких додаткових умов чи обов'язків для покупця ОСОБА_4, у тому числі щодо продажу (повернення) цієї квартири ОСОБА_2 за якусь суму у будь-який строк у подальшому.

Згідно із п. 6.3 зазначеного договору купівлі-продажу зі змістом ст. ст. 182, 229-236, 257, 640, 651-664,680,681 ЦК України, ст. ст. 57,59,60, 63-66,74 СК України, вимогами п. 7 нової редакції Правил користування приміщеннями житлових будинків, відповідно до змін, що внесені до постанови КМУ від 08.10.1992 року за № 572, затверджених постановою КМУ від 24.01.2006 року за № 45, правовими наслідками приховування дійсної продажної вартості відчужуваної квартири учасники цього правочину ознайомлені.

Відповідно до п. 6.4. зазначеного договору учасники правочину стверджують, що зміст цього договору та зміст, зазначених у п. 6.3 статей ЦК України та СК України їм зрозумілий, питань, які залишилися нез'ясованими і незрозумілими для них немає.

П. 6.6 зазначеного договору: договір цей містить весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета цього договору, скасовує і робить недійсними всі інші зобов'язання та пропозиції.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Виходячи із змісту цього Закону, суд першої інстанції правильно вважав, що суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладений з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений саме з такою метою.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Дійсність договору купівлі-продажу квартири, а не його удаваність підтверджує і нотаріально посвідчена згода на купівлю нерухомого майна від 31.03.2011 року, в якій ОСОБА_4 дає згоду на купівлю квартири АДРЕСА_1.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що до удаваних правочинів правові наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки тоді, коли правочин, який сторони дійсно мали на увазі, є нікчемним або суд визнає його недійсним.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції мав правові підстави залишити без задоволення позову позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_2, висловлену нею в її позові у цій справі та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 546 ч. 1 ЦПК України застава (у тому числі квартири - іпотека) є видом забезпечення виконання зобов'язання, а не самостійним зобов'язанням.

В силу застави (ст. 572 ч. 1 ЦК України) кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 509 ч. 1 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу вимог ст. 509 ч. 2 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договорів та інших правочинів.

Види зобов'язань (договорів) передбачені підрозділом 1 розділу ІІІ ЦК України, до яких у тому числі віднесена позика (глава 71).

Згідно із ст. 1046 ч. 1 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ч. 2 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17,0 грн.).

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (ст. 218 ч. 2 ЦК України).

Апелянт ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних допустимих доказів того, між ОСОБА_3, як позичальником, та ОСОБА_4, як кредитором, 31.03.2011 року чи до цього був укладений будь-який договір позики, у тому числі на суму 17 000,0 доларів США під 3% місяць строком повернення до 31.03.2016 року, та вона - позивач ОСОБА_2 є майновим поручителем (кв. АДРЕСА_1) виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3 перед кредитором ОСОБА_4 за цим договором позики.

Оскільки, в силу вимог ст. 1047 ч. 2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції розписки позичальника ОСОБА_3 від 31.03.2011 року чи до цього про отримання у позику у ОСОБА_4 коштів на суму 17 000,0 доларів США.

Розписка ОСОБА_4 від 18.07.2011 року (копія а.с.5) не може вважатись належним документом на підтвердження укладення 31.03.2011 року чи до цього зазначеного вище договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Крім того, позивач ОСОБА_2 чи відповідач ОСОБА_3 у цій справі чи окремо не заявляли позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору позики від 31.03.2011 року чи до цього, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в усній формі 31.03.2011 року зі строком повернення до 31.03.2016 року.

Навпаки, позивач ОСОБА_2 у своєму позові наполягала (а.с.2) на тому, що ОСОБА_3 грошей у сумі 17 000, 0 доларів США від ОСОБА_4 під час укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири між нею - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 чи до цього не отримав.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.70), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.