У х в а л а

ІМенем УКраїни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Профіт» про відновлення порушених прав, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 6 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 21 червня 2012 року вона працювала в товаристві з обмеженою відповідальністю «Агро-Профіт» (далі - ТОВ «Агро-Профіт») на посаді фінансового менеджера. У зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, зокрема, строків виплати заробітної плати, вона подала заяву про звільнення за власним бажанням та визначила строк розірвання трудового договору до 9 серпня 2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, при цьому просила провести розрахунок при звільненні через банк. Листом, отриманим позивачем 20 вересня 2013 року, підприємство визнало, що виплати проводяться з незначними затримками, пов'язаними з фінансовими проблемами товариства та запропонувало провести переговори щодо звільнення. З відповідачем було досягнуто домовленості щодо порядку звільнення її з роботи. Проте, ці домовленості не було виконано і 29 жовтня 2013 року позивач поштою отримала наказ про звільнення її з 24 жовтня 2013 року за прогул з 12 серпня 2013 року по 23 жовтня 2013 року. Фактично трудову книжку та наказ про звільнення позивачем отримано поштою 29 жовтня 2013 року. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов, змінити формулювання причин звільнення, стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та вихідну допомогу.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 6 лютого 2014 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право на звільнення з ТОВ «Агро-Профіт» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з ТОВ «Агро-Профіт» та вирішено вважати її звільненою за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язавши ТОВ «Агро-Профіт» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Агро-Профіт» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у сумі 34 837 грн 20 коп. Стягнуто з ТОВ «Агро-Профіт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 30 201 грн 71 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року рішення суду першої інстанції у частині розміру стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, стягнуто з ТОВ «Агро-Профіт» на користь ОСОБА_3 31 353 грн 48 коп. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення в частині вирішення вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 21 червня 2012 року ОСОБА_3 працювала у ТОВ «Агро-Профіт» на посаді фінансового менеджера. У зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, зокрема, строків виплати заробітної плати, вона подала заяву про звільнення за власним бажанням та визначила строк розірвання трудового договору до 9 серпня 2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Наказом № 49-к від 24 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з 24 жовтня 2013 року із займаної посади за прогул без поважних причин з 12 серпня 2013 року по 23 жовтня 2013 року.

Вирішуючи питання про стягнення на користь працівника вихідної допомоги, суди виходили із того, що її розмір правильно визначений із розміру середньої заробітної плати з якого утриманні загальнообов'язкові платежі.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення працівника) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до п. 4 Розділу 1 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1170 (далі - Перелік), на вихідну допомогу у разі припинення трудового договору єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не нараховується.

При визначенні розміру вихідної допомоги суди вказаного пункту Переліку не врахували, її розмір визначено із середньої заробітної плати з якої утримано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (т. 1 а. с. 43).

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення у частині вирішення вимог про стягнення вихідної допомоги не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 6 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року у частині вирішення вимог про стягнення вихідної допомоги скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук