У Х В А Л А

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про витребування майна (грошових коштів) із чужого незаконного володіння, заборону вчинення певних дій та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» (далі - ТОВ «Рада 7») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, якому товариством надаються житлово-комунальні послуги. У результаті неналежного виконання зобов'язань зі сплати за житлово-комунальні послуги з липня 2007 року по жовтень 2013 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 14 393 грн. 96 коп. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також інфляційні збитки у розмірі 2 119 грн. 86 коп. та 3 % річних у розмірі 1 078 грн. 69 коп.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що він не укладав з ТОВ «Рада 7» договорів на надання житлово-комунальних послуг, а тому останнє не має права вимагати від нього оплати таких послуг. Ураховуючи викладене, позивач просив визнати дії відповідача щодо нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги неправомірними, стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за житлово-комунальні послуги з лютого 2009 року по грудень 2013 року у розмірі 19 225 грн. 58 коп., заборонити відповідачеві вчиняти дії по відключенню його квартири від інженерних мереж водо-, теплопостачання та здійснювати нарахування коштів за житлово-комунальні послуги з оформленням квитанцій, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 17 582 грн. 50 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року позов ТОВ «Рада 7» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Рада 7» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 14 393 грн. 96 коп., інфляційні витрати у розмірі 2 119 грн. 86 коп., 3 % річних у розмірі 1 078 грн. 69 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року рішення районного суду змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Рада 7» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 9 480 грн. 36 коп., 3 % річних у розмірі 324 грн. 05 коп. та інфляційні витрати у розмірі 464 грн. 20 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ТОВ «Рада 7» просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ТОВ «Рада 7», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 отримані від відповідача житлово-комунальні послуги не оплатив, у результаті чого за ним утворилася заборгованість. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд послався на наявність укладеного із ним договору від 10 травня 2003 року про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території та на правомірність надання ТОВ «Рада 7» житлово-комунальних послуг.

Змінюючи рішення районного суду в частині позову ТОВ «Рада 7» про визначення розміру заборгованості, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності, яку районний суд не розглянув, тому визначив розмір заборгованості в межах трирічного строку. Крім того, апеляційний суд відмовив у стягнення вартості додаткових послуг, пославшись на те, що типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529, не передбачено обов'язків з надання та оплати додаткових послуг, вартість яких просив стягнути позивач.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ТОВ «Рада 7» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання зобов'язань з оплати наданих ним житлово-комунальних послуг з липня 2007 року по жовтень 2013 року за ОСОБА_3 утворилася заборгованість у розмірі 14 393 грн. 96 коп.

Апеляційний суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Рада 7» без поважних причин пропустило строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, отримані ним з липня 2007 року по вересень 2010 року. Заява про застосування строку позовної давності заявлена ОСОБА_3 до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Рада 7» про те, що відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності є неспроможними та спростовуються матеріалами справи (а.с. 26-29).

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно застосував ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та дійшов обгрнутованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, отримані ним з жовтня 2010 року по жовтень 2013 року.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції в зазначених частинах є правильним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Також апеляційний суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з огляду на доведеність проведення ТОВ «Рада 7» комплексу робіт та заходів з утримання житлового будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території, а, відтак, правомірність отримання відповідної оплати за житлово-комунальні послуги.

У цій частині рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинам, які вірно встановлені.

Разом з тим, суд апеляційної інстації дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за додаткові послуги з утримання будинку та прибудинкових територій.

Так, 10 травня 2003 року ОСОБА_3 уклав із ТОВ «Рада» корпорації «Познякижилбуд» договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, до якого 26 липня 2005 року внесено зміни в частині назви та реквізитів обслуговуючої організації, зокрема вказано ТОВ «Рада 7».

Пунктом 2.2.12 цього договору ОСОБА_3 зобов'язався для поліпшення комфортного мешкання та проведення комплексу робіт, направлених на підтримання в належному стані конструкцій та систем інженерного обладнання будинку і прибудинкової території, збереження експлуатаційних якостей, не пов'язаних зі зміною основних техніко-економічних показників, сплачувати за ці додаткові послуги за квадратний метр загальної площі квартири на рахунок ТОВ «Рада 7» 0,5 грн. щомісяця.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому умови зазначеного вище договору відповідають положенням ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки договору, укладеному між ОСОБА_3 та ТОВ «Рада» корпорації «Познякижилбуд», не врахував того, що вони передбачили надання та оплату додаткових послуг, не дав оцінки твердженням ОСОБА_3 про неправомірність внесення змін до цього договору в частині зазначення нової обслуговуючої організації, а також не перевірив, чи визнавався пункт 2.2.12 договору недійсним та чи діяв він у період нарахування ТОВ «Рада 7» заборгованості з оплати додаткових послуг.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за додаткові послуги з утримання будинку та прибудинкової території, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення первісного позову про стягнення заборгованості за додаткові послуги з утримання будинку та прибудинкової території, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року в частині вирішення позову товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за додаткові послуги з утримання будинку та прибудинкової території скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року, в незміненій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська