АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4087/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/19/15 Доповідач - Шевчук Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Ткач З. Є., Міщій О. Я.,

при секретарі - Фащевська М.М.

з участю сторін - ОСОБА_1

представника ПАТ "Банк Фінанси та кредит"

- Криницького А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним пункту кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним пункту 6.1 кредитного договору №12-310/29 від 29 лютого 2008 року, який укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» - відмовлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня 2014 року внесено виправлення у рішення суду від 22 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним пункту кредитного договору та вказано прізвище позивача - ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм маетеріального та процесуального права.

В обгрунтування вимог зазначає, що суд не врахував, що договір споживчого кредиту є договором приєднання, тому відповідальність за зміст такого договору та відповідність його умов вимогам чинного законодавства покладається виключно на його розробника, у даному випадку на банк. Зазначає, що пеня не є істотною умовою кредитного договору, він як споживач в момент укладення договору не мав на меті її не повертати, тому розмір пені не є визначальним чинником при прийнятті рішення про підписання кредитного договору.

У судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення .

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання недійсним пункту кредитного договору, оскільки укладений кредитний договір відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, та при його укладенні ОСОБА_1 надав згоду на його укладення та підписання.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Встановлено, що 29.02.2008р. між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» (в даний час ПАТ «Банк Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №12-310/29.

Предметом даного договору, є надання банком позивачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 407787 гривень з терміном погашення до 28.02.2028 року з оплатою процентної ставки в розмірі 16.5% річних.

Відповідно до умов даного договору, кредит надано за цільовим призначенням - придбання трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою м. Тернопіль, вул.Броварна,14/32, загальною площею 79.8 кв.м., житловою - 48кв.м.

Відповідно до оспорюваного позивачем п.6.1 договору кредиту №12-310/29 від 29.02.2008 року, за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору на підставі ч.1 ст.1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з правилами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Посилання апелянта на те, що суд незаконно відмовив в позові про визнання недійсним пункту кредитного договору колегія суду вважає безпідставними.

Пункт 6.1 оскаржуваного кредитного договору визначає відповідальність боржника за порушення умов договору і його застосування можливе лише у разі порушення зобов'язання, що відповідає правилам ст.ст. 546, 611 ЦК України.

Отже, визнання недійсним оскаржуваного пункту договору звільняє боржника від правового наслідку порушення зобов'язання.

На час укладення кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма його умовами, розумів п. 6.1 умов договору, який передбачав сплату пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання та не вважав його несправедливим, погодився з такою умовою договору щодо розміру пені та підписав його.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог та відмовив у їх задоволенні.

Керуючись ч.1, п.1 ст.307, ст.ст.308; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.М. Шевчук