Номер провадження: 22-ц/785/1488/15
Головуючий у першій інстанції Бошков І. Д.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова О.А.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16.06.2014 року по справі за позовом військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення із службового житлового приміщення,-

встановила:
Позивач звернувся з вказаним позовом до суду (а. с. 1-5) та збільшивши позовні вимоги в ході розгляду справи (а. с. 70-75) просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач, як зазначено в рішенні суду та вбачається з позовної заяви, посилаючись на Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року, обґрунтовував тим, що відповідачу ОСОБА_4 , як військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 , та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було надано службове житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 08.08.2001 року № 102 ОСОБА_4 виключений із списків частини та вибув для подальшого проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 . Відповідно довідки підприємства житлово-комунального господарства м. Рені, ОСОБА_4 із згаданого службового житлового приміщення виписаний з 16.01.2002 року. Відповідач ОСОБА_2 , перебувала з 22.02.1999 року по 22.02.2002 року на військовій службі за контрактом у в/ч НОМЕР_1 . У 2001 році ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвали шлюб. В подальшому ОСОБА_4 був переведений до в/ч НОМЕР_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), де на підставі ордеру № 3 серії 02 від 30.11.2004 року, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради, отримав двохкімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Вказану службову квартиру не звільнив та її утримує. З 27.03.2003 року по теперішній час перебуває на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_3 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_3 від 30.10.2006 року № 265-ос ОСОБА_4 звільнений в запас Збройних Сил України з 01.11.2006 року. Однак, добровільно виселятися із службового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачі відмовляються.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі, заперечували проти їх задоволення. Відповідач, ОСОБА_3 , у судове засідання, не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала у повному обсязі, заперечувала проти їх задоволення.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 16.06.2014 року позовні вимоги військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України задоволено. Виселено: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з службового житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто, солідарно, з: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 222 (двісті двадцять дві) грн. судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16.06.2014 року, в якій просить скасувати рішення суду від 16.06.2014 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про виселення із службового приміщення, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконним.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили. Від ОСОБА_3 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій вона підтримала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16.06.2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, в частині порядку стягнення судових витрат з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для зміни рішення суду першої інстанції є, зокрема: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 та його сім`ї: дружині ОСОБА_2 та донці ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Ренійської міської ради Одеської області від 23.05.1997 року № 166, було видане службове посвідчення на службове житлове приміщення від 10.09.1997 року № 10 на право вселення в двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 08.08.2001 року № 102 ОСОБА_4 виключений із списків частини та вибув для подальшого проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 .

У 2001 році ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвали шлюб, який потім знову зареєстрували, про що свідчить свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_4 , видане 17.05.2011 року.

В подальшому ОСОБА_4 був переведений до в/ч НОМЕР_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), де на підставі ордеру № 3 серії 02 від 30.11.2004 року, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради, отримав двохкімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , згідно рішення суду був визнаний таким, що втратив право користування цією квартирою. Крім того, з 27.03.2003 року по теперішній час перебуває на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_3 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_3 від 30.10.2006 року № 265-ос ОСОБА_4 звільнений в запас Збройних Сил України з 01.11.2006 року.

Згідно витягу із наказу № 40 від 22.02.2002 року командира в/ч № НОМЕР_1 м. Ізмаїл, сержант за контрактом ОСОБА_2 , звільнена в запас Збройних Сил України.

Судом першої інстанції також звернуто увагу на те, що у судовому засіданні, до подачі представником позивача заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідач, ОСОБА_2 вказала, (на що звернув увагу представник позивача у судових дебатах), що в квартирі АДРЕСА_1 , ніхто з членів її сім`ї вже чотири роки не проживає, а проживають в м. Одесі, де відповідачі працюють, а донька навчається.

Також на думку суду першої інстанції згідно вимог ст. 125 ЖК УРСР, ОСОБА_4 не підпадає ні під одну з вказаних категорій, маючих пільги при виселенні.

Враховуючі вищевказане, відповідно до вимог норм житлового законодавства, а саме: ст. 124 ЖК Української РСР, ст. 12 ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, п. 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2006 року № 1081, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі не мають права проживати в цьому житлі та повинні бути виселені з нього без надання іншого жилого приміщення.

Стосовно питання про застосування строків позовної давності, суд зазначив наступне.

Відповідачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося 18 років 20.06.2011 року, а позов наданий до суду 30.08.2012 року, тобто строк позовної давності, не сплив.

Відповідно до ст. 125 Житлового кодексу Української РСР, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу.

Також суд першої інстанції взяв до уваги та погодився із поясненнями представника позивача, що відповідачів з її дочкою, не було можливості виселити зі службового житла у зв`язку з розірванням шлюбу між відповідачем та ОСОБА_4 та відсутністю житла у житловому фонді Державної прикордонної служби України по м. Рені.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 107, 124, 125 ЖК Української РСР України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, задовольнивши позовні вимоги військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, виселивши відповідачів із спірної квартири та стягнувши з них судові витрати.

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонками, що в 1997 році відповідачеві ОСОБА_4 , військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 , та членам його сім`ї відповідачам ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (донька) на підставі рішення виконкому Ренійської міської ради Одеської області № 166 від 23.05.1997 року, було видане службове посвідчення на службове житлове приміщення № 10 від 10.09.1997 року на право вселення в двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6, 100).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 08.08.2001 року № 102 ОСОБА_4 виключений із списків частини та вибув для подальшого проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 , виселився і виписаний із вищевказаної службової квартири (а. с. 7-8).

В подальшому ОСОБА_4 був переведений до в/ч НОМЕР_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), де на підставі ордеру № 3 серії 02 від 30.11.2004 року, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради, отримав двохкімнатну службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 81-82).

Наказом командира в/ч НОМЕР_3 від 30.10.2006 року № 265-ос ОСОБА_4 звільнений в запас та виключений із списків особового складу з 01.11.2006 року (а. с. 78-79).

Згідно рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.05.2009 року (а. с. 102-103) ОСОБА_4 був визнаний таким, що втратив право користування вказаною службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , однак з 27.03.2003 року по теперішній час перебуває на квартирному обліку у в/ч 1491 (а. с. 78).

Відповідачка ОСОБА_2 , яка проходила військову службу за контрактом у в/ч № НОМЕР_1 , згідно витягу із наказу № 40 від 22.02.2002 року командира в/ч № НОМЕР_1 звільнена в запас та виключена із списків частини (а. с. 9).

17.05.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повторно зареєстровано шлюб після його розірвання (а. с. 36, 99) та ОСОБА_4 вселився і зареєструвався в спірній квартирі 17.05.2011 року, як член сім`ї ОСОБА_2 (а. с. 37).

Відповідно до ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звільнені в запас та не перебувають на службі у в/ч НОМЕР_1 , а також те, що ОСОБА_4 в 2001 році після вибуття для подальшого проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 , виселився із вищевказаної спірної службової квартири та отримав службову квартиру за іншим місцем проходження служби, а в спірну квартиру вселився повторно уже після звільнення в запас, як член сім`ї відповідачки ОСОБА_2 , судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно виселив відповідачів з спірної службової квартири.

Судова колегія погоджується також з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат.

Однак, судова колегія не погоджується з солідарним порядком стягнення судових витрат з відповідачів, оскільки процесуальним законодавством не передбачено стягнення судових витрат в солідарному порядку, що також роз`яснено і в п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах.

Тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в рівних частках.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, в частині порядку стягнення судових витрат з відповідачів.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачі проживають в спірній службовій квартирі на чинних і ніким не скасованих підставах, судова колегія не приймає до уваги, враховуючи вищевказані підстави з яких позивач просив та судом першої інстанції виселено відповідачів із спірної службової квартири.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що у житловому праві закріплені гарантії для певних категорій осіб від виселення із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, з посиланням на ст. 125 ЖК України.

Оскільки, відповідно до матеріалів справи судом не встановлено обставин передбачених ст. 125 ЖК України, які б перешкоджали виселенню відповідачів із спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

Вислуга років відповідача ОСОБА_4 , на яку в апеляційній скарзі посилається представник апелянтки ОСОБА_2 , також не надає йому права на виселення із спірної службової квартири із наданням іншого жилого приміщення, враховуючи те, що ОСОБА_4 в 2001 році після вибуття для подальшого проходження військової служби до в/ч НОМЕР_2 , виселився із вищевказаної спірної службової квартири та отримав службову квартиру за іншим місцем проходження служби, а в спірну квартиру вселився повторно уже після звільнення в запас, не як військовослужбовець, якому надано службову квартиру, а як член сім`ї відповідачки ОСОБА_2 , уклавши з нею повторно шлюб.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_4 рішення суду не оскаржується.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно позовної давності. Оскільки, в даному випадку, враховуючи характер спірних правовідносин, строк позовної давності не сплив та позовна давність не може бути застосована.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач не має права на звернення з вказаним позовом до суду, оскільки судом не з`ясовано хто є власником спірного жилого приміщення.

Оскільки, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема листом міського голови м. Рені Одеської області № 17/1017-610 від 17.11.2014 року (а. с. 186), що спірна квартира належить позивачеві (в/ч НОМЕР_1 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки враховуючи вище викладене, вони не спростовують висновки суду першої інстанції, з якими погодилася судова колегія.

Таким чином, на підставі наведеного, враховуючи доводи апеляційної скарги, рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16.06.2014 року підлягає зміні, в частині порядку стягнення судових витрат, стягнувши з відповідачів на користь позивача судові витрати в рівних частках. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16.06.2014 року по справі за позовом військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення із службового житлового приміщення змінити, в частині порядку стягнення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь військової частини № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України судові витрати в рівних частках.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич