Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/924/15 Головуючий у 1-й інстанції Пирогова Л.В.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у сумі 107 701,24 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ОСОБА_3 та АКБ "Укрсоцбанк" 29.03.2008 року був укладений договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти у сумі 72 700.00 грн.

В якості забезпечення виконання відповідачем зобов'язань щодо погашення кредиту, між позивачем і банком був укладений іпотечний договір, за умовами якого він передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно, - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1. іпотечною вартістю 90 900.00грн.

Відповідач, свої зобов'язання за договором кредиту не виконував, кредит не погашав, проценти не сплачував, у зв'язку із чим, банк був вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а також, за порушення строків погашення кредиту та сплати процентів банк міг застосувати штрафні санкції, які в подальшому могли бути стягнуті банком за рахунок заставленого майна. З метою недопущення звернення банком стягнення на предмет іпотеки, позивач був вимушений погашати кредит та сплачувати проценти як майновий поручитель.

Ним було сплачено на адресу банку заміст позичальника 107 701,24 грн., що підтверджується наявними у нього квитанціями із банківських установ. Він також замість боржника сплачував страхові виплати.

Він повідомляв відповідача про перехід права вимоги за кредитним зобов'язанням, маючи намір врегулювати спір у досудовому порядку, про що 26.03.2014 року направив ОСОБА_3 вимогу про виконання порушеного зобов'язання, на яку останній не відреагував.

Посилаючись на положення частини 3 статті 42 Закону України "Про іпотеку", а також на пункт 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, він вважає, що до нього перейшли права кредитора за договором кредиту від 29.03.2008 року між позичальником та банком і тому відповідач має відшкодувати позивачу грошові кошти у сумі 107 701,24 гривень.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд виходив з того, що до позивача не переходили права кредитора у зобов'язанні, забезпеченому іпотекою, оскільки таке право пов'язується виключно із підставами, перелік яких окреслений у законі, та його вимоги також спростовуються письмовими доказами - квитанціями про здійснення банківських операцій, що знаходяться в матеріалах справи, згідно з якими платником за кредитним договором № 43СП є відповідач ОСОБА_3

Як вбачається із матеріалів справи, що за встановлено судом першої інстанції, що 29.03. 2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 43СП, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 72 700,00грн. зі сплатою процентів, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15 березня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитного договору, 29.03. 2008 року між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець, який є майновим поручителем ОСОБА_3.), укладений договір іпотеки нерухомого майна - нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, іпотечною вартістю 90900,00грн., відповідно до якого позивач передав в іпотеку нежитлове приміщення.

За довідкою № 59-32 від 16.04.2014 року, що видана Красноармійським відділенням ПАТ "Укрсоцбанк" ОСОБА_3, по даному клієнту у ПАТ "Укрсоцбанк" за договором кредиту 632-Кредитування фізичних осіб на ремонт та споживчі цілі із встановленням іпотеки, № договору 43СП від 29.03.2008 року, станом на 16.04.2014 року заборгованість відсутня. (а.с. 91)

В платіжних документах в рядку призначення платежу зазначено: оплата заборгованості за кредитним договором № 43СП від ОСОБА_3 (а.с.16-40)

Суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5, проте, що зі слів позивача, що він здійснював оплату кредиту ОСОБА_3 оскільки вони є недопустимими доказами та їх свідченнями не може доводитись виконання зобов'язань, що виникли з договору кредиту № 43 СП.

За роз'ясненнями п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Не може доводитися свідченнями свідків також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Договір страхування від нещасних випадків від 26.11.2010 року, на який посилається позивач між ОСОБА_3 та страховою компанією "Кардіф" де застраховане життя відповідача та сплата ним 250 гривень (а.с.62-65), не взятий до уваги судом, як такий що не стосується правовідносин за договором іпотеки , оскільки предметом його є страхування життя і здоров'я відповідача, та він не містить інформації щодо предмета доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Посилання в апеляційній скарзі позивача на наявність у нього квитанцій про сплату ОСОБА_3 грошей по погашенню боргу за кредитним договором № 43СП (а.с.16-40) не може бути на припущені висновком проте, що гроші за цими квитанціями сплачував саме ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги проте, що за вимогами ст. 545 ЦК України наявність у нього квитанцій є підтвердженням саме ним сплати за кредитним договором № 43СП, ані ОСОБА_3, не приймаються колегією судів, оскільки стаття 545 ЦК України регулює правовідносини між кредитором та боржником. Між тим, у розумінні ст. 510 ЦК України, ОСОБА_2 не є кредитором ОСОБА_3, та ОСОБА_2 не є боржником перед банком, а є майновим поручителем, що регулюється спеціальним Законом України "Про іпотеку".

Посилання ОСОБА_2 про заміну кредитора внаслідок виконання обов'язку майновим поручителем на підставі п.3 ч.1 ст.512 ЦК України не приймаються колегією судів, оскільки така заміна відбувається відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки і тоді майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Доводи апеляційної скарги проте, що судом першої інстанції не застосована норма, яка підлягала застосуванню, а саме ч.3 ст. 42 Закону України "Про іпотеку", за якою до нього перейшли права кредитора, оскільки він заплатив гроші за ОСОБА_3 не приймаються колегією судів, оскільки за квитанціями про здійснення банківських операцій, платником по погашенню боргу за кредитним договором № 43СП є ОСОБА_3 (а.с.16-40).

Крім того, за правилами ст. 42 ч.3 Закону України "Про іпотеку" дійсно майновий поручитель, який виконав основне зобов'язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

Між тим, такі правила стосуються того, що майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов'язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним (тобто передбаченими ч.1,2 ст. 42 Закону України "Про іпотеку").

Вищенаведені наслідки передбачені ч.1,2 ст. 42 "Про іпотеку" це коли Боржник, а отже за правилами ч.3 ст.42 і майновий поручитель, вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за зобов'язаннями чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

В судовому засіданні було встановлено, і ці обставини визнані сторонами спору, що під час виконання зобов'язань за договором кредиту № 43СП від 29.03.2008 року, Банк не надсилав письмових вимог про усунення будь-яких порушень іпотекодавцю та позичальнику, рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору не приймав, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого надпису нотаріуса Банк не здійснював.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статей 10,11 ЦПК цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 546 ЦК виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника за основним зобов'язанням. Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

За вимогами ст. 11 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобов'язань. Така правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 23.04.2014року у справі № 6-26 цс 14, яка відповідно до вимог ч. 1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання відповідно до вимог ст. 33 Закону України "про іпотеку" та статті 589, 590 ЦК, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Отже, набуттю майновим поручителем права кредитора за основним зобов'язанням має передувати звернення кредитором іпотекодержателем, своїх вимог до іпотекодавця, як до майнового поручителя, і виконання цих вимог, задоволення вимог кредитора, у процедурі звернення банком стягнення на предмет іпотеки.

Як встановлено судом, що у межах виконання зобов'язань за кредитним договором № 43 СП, забезпечених іпотекою, Банк не звертався до позивача, як до майнового поручителя, з жодною вимогою, що свідчила б про звернення кредитором стягнення на належне позивачу нерухоме майно, ні за процедурою позасудового врегулювання, що передбачена у статті 35 Закону України "про іпотеку", ні у примусовому порядку.

Відтак, суд дійшов правильного висновку проте, що відсутні підстави для отримання позивачем права кредитора за основним зобов'язанням між банком та відповідачем.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом норм діючого законодавства, а тому підстав для його скасування та задоволення вимог позивача не має.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді