Провадження № 2/127/117/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач в період 1967-1975 рр. був депутатом чотирьох скликань Бершадської міської ради Вінницької області. З 01.10.2001 року йому була призначена пенсія за віком згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». 07.05.2008 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації з клопотанням про призначення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною». Комісією з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації 26.05.2008 року клопотання ОСОБА_1 було залишено без задоволення, у звязку з відсутністю особливих заслуг перед Україною.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 21.06.2012 року постанову ОСОБА_4 окружного адміністративного суду від 24.09.2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації, треті особи Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці про зобовязання встановити пенсію за особливі заслуги перед Україною, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано відмову комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації в встановленні пенсії за особливі заслуги перед Україною ОСОБА_1 у звязку з відсутністю особливих заслуг перед Україною неправомірною. Зобовязано комісію з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації розглянути питання щодо встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною ОСОБА_1. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 21.06.2012 року рішенням комісії встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації від 06.08.2012 року встановлено ОСОБА_1 з 16.07.2012 року пенсію за особливі заслуги перед Україною за віком. До призначеної йому пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено надбавку згідно із Законом України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» у розмірі 20% від прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність.

Проте, вищезазначену надбавку позивачу було встановлено з 16.07.2012 року, а не з дня звернення, в результаті чого позивачу була недорахована та невиплачена відповідна сума до пенсії, яка передбачена чинним законодавством України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2013 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2013 року залишено без змін, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 обласної державної адміністрації, ОСОБА_4 міської ради про відшкодування матеріальної шкоди, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 5 841,30 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2013 року відповідно до виконавчого листа, виданого 11.02.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області виконано у повному обсязі.

Вважає, що систематичне прийняття відносно нього неправомірних рішень органом державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень свідчить про неповагу до його честі, гідності, що завдало позивачу моральної шкоди, яка виявлялась у душевних стражданнях та погіршенні стану здоровя, та яку позивач оцінює у 10 000 грн.

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представники відповідачів за довіреностями ОСОБА_2, ОСОБА_3 позов не визнали у звязку з безпідставністю та просили у задоволенні останнього відмовити.

Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних обставин.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач в період 1967-1975 рр. був депутатом чотирьох скликань Бершадської міської ради Вінницької області. З 01.10.2001 року йому була призначена пенсія за віком згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». 07.05.2008 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації з клопотанням про призначення йому пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною». Комісією з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації 26.05.2008 року клопотання ОСОБА_1 було залишено без задоволення, у звязку з відсутністю особливих заслуг перед Україною.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 21.06.2012 року постанову ОСОБА_4 окружного адміністративного суду від 24.09.2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації, треті особи Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці про зобовязання встановити пенсію за особливі заслуги перед Україною, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано відмову комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації в встановленні пенсії за особливі заслуги перед Україною ОСОБА_1 у звязку з відсутністю особливих заслуг перед Україною неправомірною. Зобовязано комісію з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації розглянути питання щодо встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною ОСОБА_1. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено (а.с.8-10).

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 21.06.2012 року рішенням комісії встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації від 06.08.2012 року ОСОБА_1 встановлено з 16.07.2012 року пенсію за особливі заслуги перед Україною за віком. До призначеної йому пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено надбавку згідно із Законом України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» у розмірі 20% від прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, що підтверджується Витягом із Протоколу №22 від 06.08.2012 року засідання комісії з встановлення пенсії за особливі заслуги перед Україною при ОСОБА_4 обласній державній адміністрації (а.с.11).

Проте, вищезазначену надбавку позивачу було встановлено з 16.07.2012 року, а не з дня звернення, в результаті чого позивачу була недорахована та невиплачена відповідна сума до пенсії, яка передбачена чинним законодавством України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2013 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2013 року залишено без змін, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 обласної державної адміністрації, ОСОБА_4 міської ради про відшкодування матеріальної шкоди, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 5 841,30 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.12-18, 19-21).

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2013 року відповідно до виконавчого листа, виданого 11.02.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області виконано у повному обсязі, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

Як вбачається з пояснень позивача в судовому засіданні систематичним прийняттям відносно нього неправомірних рішень органом державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень свідчать про неповагу до його честі, гідності, що завдало позивачу моральної шкоди, яка виявлялась у душевних стражданнях та погіршенні стану здоровя, та яку позивач оцінює у 10 000 грн.

Однак, з даними твердженнями позивача суд не погоджується з наступних міркувань.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровям або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, до загальних підстав відповідальності, встановлених ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної (немайнової) шкоди, відповідно, необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Однак, позивачем вищезазначених вимог не дотримано, не зазначено в чому конкретно проявлялась неповага відповідача до його честі, гідності. Також, не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, оцінюючи душевні страждання та чи останні були в дійсності насправді.

Окрім того, суд відноситься критично до наданих довідок, консультативних заключень, як на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, яка виявилась у погіршенні стану його здоровя, і як наслідок на підставу про задоволення позову, оскільки зі змісту останніх та враховуючи вік позивача не вбачається причинно-наслідкового звязку між погіршенням стану його здоровя та діями відповідача. Окрім того, із наданих медичних довідок не вбачається таке погіршення стану здоровя позивача, яке як наслідок завдало позивачу душевних страждань та спричинило вимушені зміни в його житті.

Таким чином, відсутня сукупність умов у відповідності до положень ст.1167 ЦК України, яка передбачає покладення відповідальності на заподіювача моральної (немайнової) шкоди.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: