Справа № 369/8911/14ц Головуючий у І інстанції Пнкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/1691/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 38 17.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Яворського М.А.,

за участі секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи житлово-будівельний кооператив «Граніт», Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, Борзняківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, ОСОБА_1 про визнання права власності, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, житлово-будівельний кооператив «Граніт» про визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання права власності. Заявлені вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її тітка ОСОБА_3, після її смерті відкрилася спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1, яка їй була виділена як члену ЖБК «Граніт», за дану квартиру ОСОБА_3 повністю сплатила пайовий внесок у 1990 році, проте належним чином не оформила право власності на квартиру. Мати позивача ОСОБА_4, сестра спадкодавця, не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року; інша сестра померлої ОСОБА_5 у встановлений строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки правовстановлюючих документів на квартиру у неї не було, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після смерті ОСОБА_5 позивач як єдиний спадкоємець спадщину прийняла та 17 лютого 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак про те, що після ОСОБА_3, спадщину за якою прийняла рідна сестра ОСОБА_5, залишилось майно, вона не знала, про наявність спадщини дізналась лише в 2011 році від знайомої її тіток ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і одразу звернулася до правління ЖБК «Граніт» з заявою від 24 червня 2011 року про те, що вона є єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 та про звільнення квартири № 50 від тимчасового користування ОСОБА_1 Постановою Борзнянської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області від 28 липня 2014 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті тітки ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання права власності, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3, яка проживала у АДРЕСА_1. В січні 2003 року ОСОБА_1, яка на той час працювала в управлінні житлового господарства Вишневої міської ради та достовірно знала про смерть ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців на цю квартиру, усвідомлюючи при цьому, що за відсутності спадкоємців вона згодом зможе отримати квартиру у власність, звернулася з письмовою заявою до ЖБК «Граніт», в якій просила надати дозвіл на проживання її сім'ї у даній квартирі. 17 січня 2003 року на засіданні правління кооперативу розглянуто заяву ОСОБА_1 та надано їй дозвіл на проживання в квартирі, в подальшому вона неодноразово зверталася з проханням передати їй у власність вищевказану квартиру. Зробивши на власні кошти ремонт, вона вселилася у квартиру і проживає там впродовж майже 12 років, таким чином добросовісно заволоділа чужим майном у вигляді спірної квартири і продовжує відкрито та безперервно володіти цим нерухомим майном, а отже має право на набуття даного майна за набувальною давністю. Просила визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру у АДРЕСА_1. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що померла ОСОБА_3 повністю сплатила пайові внески за квартиру, право власності на дане майно виникло у ОСОБА_3 ще у 1990 році та увійшло до складу спадщини після її смерті, правовстановлюючих документів на нього не оформлено. Оскільки спадкове майно входило до складу спадщини після смерті ОСОБА_3, а потім і ОСОБА_5, і спадщина належно приймалася спадкоємцями, за ОСОБА_2 має бути визнано право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом. Водночас ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів безперервності, добросовісності вселення та володіння протягом всього часу з 2003 по 2014 рік для визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що згідно довідки ЖБК «Граніт» від 12 червня 2013 року ОСОБА_3 є членом ЖБК «Граніт» з 1976 року та власником квартири АДРЕСА_1, і її паєнакопичення виплачені повністю в 1990 році, що складає 4169 рублів (а. с. 14 т. 1).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Верховний Суд України в п. 8 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 сплатила пайові внески, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що право власності на квартиру виникло у померлої ОСОБА_3 після сплати пайових внесків ще в 1990 році та увійшло до складу спадщини.

Відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що довідка ЖБК «Граніт» від 12 червня 2013 року є підробленою через відсутність ідентифікаційного коду на ній та оскільки вона є виданою на ім'я померлої особи не ґрунтуються на законі. Дані доводи апеляційної скарги обставин виникнення права власності спадкодавці ОСОБА_3 не спростовують.

Доводи апелянта, що відомості про реєстрацію ЖБК «Граніт» в ЄДРПОУ відсутні, а тому ЖБК «Граніт» взагалі не існує, спростовуються матеріалами справи.

Не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості по спірній квартирі в реєстрі відсутні, а тому спірна квартира не входить до складу спадщини.

Дійсно після виплати пайових внесків ОСОБА_3 не отримала правовстановлюючих документів на квартиру і відповідно таке право ніде не було зареєстроване, однак якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається таке майно.

Крім того, після час розгляду апеляційної скарги третьою особою ЖБК «Граніт», що не брала участі в суді першої інстанції, було надано до матеріалів справи статут ЖБК «Граніт», а також рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради № 66/13 від 28 жовтня 1997 року «Про визнання права власності на квартири в ЖБК «Граніт» в АДРЕСА_1, яким встановлено належність квартир в ЖБК «Граніт» членам житлово-будівельного кооперативу, зокрема ОСОБА_3 квартири № 50, та визнано право власності на дану квартиру, за яку повністю нею сплачено пайові внески.

Таким чином судом першої інстанції правомірно було віднесено спірну квартиру до складе спадщини після смерті ОСОБА_3 і доводами апеляційної скарги дані висновки не спростовані.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, свідоцтво про смерть НОМЕР_1, після її смерті відкрилася спадщина на належне її майно.

Із матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 28 за 1996 рік вбачається, що 03 квітня 1996 року до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області звернулась ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини.

Померла ОСОБА_3 була рідною сестрою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що встановлено рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 12 червня 2014 року (а. с. 19 т. 1).

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із вимогами ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують в рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, оскільки спадкоємець другої черги за законом ОСОБА_5 в передбачений законом шестимісячний строк прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про прийняття спадкоємцем спадщини ОСОБА_5, в тому числі і на спірну квартиру.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги, що в матеріалах спадкової справи ОСОБА_3 є лише заява та копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3, документів, які б підтверджували право власності померлої на квартиру, немає, що нібито свідчить про несплату померлою пайового внеску.

Дані обставини обґрунтовувалися судом із посиланням на п. 8 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», а саме що повна сплата пайових внесків є достатньою підставою для віднесення кооперативної квартири для спадкового майна, що в даному випадку підтверджується довідкою.

Не спростовують висновків суду доводи апелянта, що мати ОСОБА_2 відмовилась від спадщини покійної ОСОБА_3, оскільки це не впливає на можливість прийняття позивачем спадщини за законом після смерті тітки ОСОБА_5, яка належним чином спадщину прийняла.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Таким чином, за законом ОСОБА_4 належало б спадкове майно в цілому як єдиному спадкоємцю другої черги за законом при відсутності спадкоємців першої черги, однак, оскільки вона вже померла на час відкриття спадщини, спадщину замість неї прийняла племінниця ОСОБА_5 - ОСОБА_2

Так, 29 січня 2010 року ОСОБА_6 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5, вказуючи, що спадкове майно після її смерті складається із житлового будинку в АДРЕСА_3, та 17 лютого 2011 року одержала свідоцтво про спадщину на даний будинок (а. с. 57, 88 т. 1).

У вересні 2013 року ОСОБА_2 повторно звернулася до нотаріальної контори, вказуючи, що на даний час дізналася про існування іншого спадкового майна - квартири у АДРЕСА_1. Постановою Борзнянської районної державної нотаріальної контори від 28 липня 2014 року № 1493/02-31 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру в зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів (а. с. 93, 102 т. 1).

Оскільки постановою Борзнянської районної державної нотаріальної контори від 28 липня 2014 року № 1493/02-31 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру в зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів, право позивача на спадщину підлягає захисту шляхом визнання права власності на спадкову квартиру рішенням суду.

Обґрунтовуючи заперечення проти рішення, апелянт посилається на ст. ст. 1297, 1299 ЦК України, які зобов'язують спадкоємця одержати свідоцтво про право на спадщину та здійснити державну реєстрацію права на спадщину, та зазначає, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Так, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (ст. ст. 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Колегія суддів вважає, що дані доводи не спростовують висновків суду, а навпаки підтверджують їх, оскільки суд визнав за можливе визнати право власності за позивачем на спадкове майно, право власності на яке попередній спадкоємець та власник не оформили.

Відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її сестра ОСОБА_5 прийняла спадщину 03 квітня 1996 року, при цьому свідоцтва про право на спадщину не отримала, державної реєстрації права на спадщину не здійснила, то за таких обставин в даному випадку застосуванню підлягають норми ЦК УРСР 1963 року, які передбачають лише дві черги спадкоємців за законом, до яких племінники померлого не мають права на спадкування за законом.

Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, які вже наводились, передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася після 01 січня 2004 року, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року, підстав застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року немає. Хоча майно ОСОБА_3 не було переоформлене на спадкоємця ОСОБА_5, позивач прийняла спадщину саме після ОСОБА_5, а не після ОСОБА_3

Оцінюючи доводи апелянта щодо безпідставної відмови судом у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, позивач ОСОБА_2 в передбаченому законом порядку прийняла спадщину, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, таким чином не ґрунтуються на законі доводи апелянта щодо застосування строку позовної давності.

Крім того, в позові ОСОБА_2 ОСОБА_1 є не стороною, оскільки до неї позовних вимог про визнання права власності не пред'явлено, а третьою особою, яка із заявою про застосування строків позовної давності звертатися не може.

Вирішуючи питання щодо доведеності позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Обґрунтовуючи докази добросовісного, відкритого та безперервного володіння квартирою впродовж більше 12 років, ОСОБА_1 надала наступні докази: виписку із протоколу № 1 засідання правління ЖБК «Граніт» від 17 січня 2003 року, яким дозволено тимчасове проживання у кв. № 50 ОСОБА_1 до отримання нею квартири у встановленому порядку (а. с. 124 - 125 т. 1), довідку № 1132 від 09 жовтня 2014 року, видану підприємством «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, у відповідності до якої ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_7 проживають за адресою АДРЕСА_1, без реєстрації з січня 2003 року по теперішній час(а. с. 126 т. 1), клопотання № 3/02-1975 від 04 вересня 2012 року, у відповідності з яким виконавчий комітет Вишневської міської ради звертався до голови ЖБК «Граніт» з проханням вирішити питання щодо проживання родини ОСОБА_7 на законних підставах, в квартирі АДРЕСА_1 передбачених статутом ЖБК (а. с. 127 т. 1), пояснення членів ЖБК «Граніт» про те, що з січня 2003 року ОСОБА_1 проживає в квартирі (а. с. 165 - 170 т. 2), чеками про оплату комунальних послуг (а. с. 158 - 250 т. 1, 1 - 135 т. 2), квитанцію про встановлення металевого хреста на могилу ОСОБА_3 (а. с. 171 т. 2).

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із відсутності підтверджень про добросовісне і відкрите володіння ОСОБА_1 спірним майном впродовж строку, необхідного для набуття права власності за давністю, оскільки в спірну квартиру остання вселилася 17 січня 2003 року, а 30 червня 2011 року протоколом № 2 засідання правління ЖБК «Граніт» розглянуто заяву ОСОБА_6 - спадкоємиці ОСОБА_3 та зобов'язано ОСОБА_1, що тимчасово проживає в квартирі № 50 згідно рішення правління з 2003 року, звільнити вказану квартиру до 10 липня 2011 року, що нею виконано не було. Із заявою ОСОБА_6 ОСОБА_1 ознайомилася та копію акта отримала 01 липня 2011 року (а. с. 16 т. 1), тобто із вказаної дати вона знала про недобросовісність свого володіння.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що чинним законодавством хоча і надається право вільного пересування та вибору місця проживання, разом з тим йому кореспондується обов'язок громадян реєструвати у встановленому порядку місце проживання або перебування, а з поданої копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що остання з 05 лютого 2002 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2, і місце реєстрації нею не змінювалося.

Виходячи із наведених вище обставин та положень ст. 344 ЦК України, суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання за нею права власності на квартиру.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про допущення судом першої інстанції порушення вимог процесуального права. Інші особи, які брали участь в розгляді даної справи, рішення суду з цього приводу не оскаржували, а згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому колегія суддів вважає, що дані обставини не вплинули на прийняття судом правильного по суті і справедливого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Яворський М.А.