Провадження №2/761/6856/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 грудня 2015 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Савицького О.А.

при секретарі Ковальчук Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України, Бердичівської виправної колонії № 70, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,

в с т а н о в и в:

25.06.2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної пенітенціарної служби України, Бердичівської виправної колонії № 70, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 60000 грн., заподіяної ушкодженням здоров'я.

Свої позовні вимоги сторона позивача обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 є засудженим та відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Бердичівській виправній колонії №70 за ч.2 ст. 187, ч.1 ст. 122 КК України. 27.05.2014 року позивачу було присвоєно ІІІ групу інвалідності ЛТК, діагноз - цукровий діабет ІІ тип, інсулінозалежний, про що зроблено відповідний запис в медичній книжці. Водночас, під час відбування покарання у Бердичівській виправній колонії №70 останньому не надавалось належним чином необхідне лікування, обстеження та діагностика, зокрема, препарат інсулін надавався лише той, який передавали родичі позивача, аналізи проводились лише 1 раз, при перебуванні на лікуванні у 2014 року в Стрижавській виправній колонії №81 у позивача було виявлено інфільтративний туберкульоз верхньої долі лівої легені, який виник внаслідок не надання медичними працівниками Бердичівській виправної колонії №70 належного лікування на початкових стадіях цієї хвороби. Внаслідок зазначених дій відповідача, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності на 1 рік та згідно довідки МСЕК від 08 травня 2015 року зазначено, що позивач потребує подальшого лікування в умовах туберкульозної лікарні та постійного диспансерного нагляду лікаря - ендокринолога, а тому сторона позивача звернулась до суду із даним позовом та просила стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 60000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила суд задовольнити його в повному обсязі, позивач направив до суду заяву про розгляд справ за його відсутності, за участі його представника.

Представник відповідача Державної пенітенціарної служби України, відповідача Бердичівської виправної колонії № 70 та представники третьої особи Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області проти задоволення позову заперечували в повному обсязі з підстав необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог, сторона відповідачів надала відповідні письмові заперечення проти позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів та третьої особи, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком на вісім років з 13.12.2011 року у Бердичівській виправній колонії №70 з максимальним рівнем безпеки.

27.05.2014 року позивачу було присвоєно ІІІ групу інвалідності ЛТК, діагноз - цукровий діабет ІІ тип, інсулінозалежний, про що зроблено відповідний запис в медичній книжці (а.с.25).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що внаслідок неналежного медичного лікування, обстеження та діагностики у позивача погіршився стан здоров'я, а саме цукровий діабет збільшив динаміку свого розвитку, що підтверджується збільшенням дози фармасуліну з травня 2014 року по грудень 2014 року.

На думку сторони позивача зазначені наслідки були зумовлені тим, що позивачу надавався препарат інсулін лише той, який йому в передачах передавали родичі (знайомі), що підтверджується відсутністю відомостей про централізовану закупівлю Державною пенітенціарною службою України зазначеного препарату та відсутністю його надходжень до Бердичівської виправної колонії №70; відповідні аналізи на рівень цукру в крові позивача проводились в 2014 році лише один раз, при цьому запит на госпіталізацію Бердичівської виправної колонії №70 від 13 жовтня 2014 року Державна пенітенціарна служба України відповідала лише через 24 календарних дні. Крім того, позивач зазначав, що під час першого перебування на лікуванні в 2014 році в Стрижавській виправній колонії №81 у нього було виявлено щільні вогнища на верхівках верхньої легені, що було відображено в медичних документа, які передавались до Бердичівської виправної колонії №70, проте медичний заклад зазначеної установи не врахував цей діагноз та не надавав ніякого лікування, ніякого обстеження і як наслідок - вже при другому перебуванні в Стрижавській виправній колонії №81 у позивача було констатовано туберкульоз.

Згідно довідки МСЕК з 08.05.2015 року позивачу встановлено ІІ група інвалідності на 1 рік із зазначенням, що позивач потребує подальшого лікування в умовах туберкульозної лікарні, та постійного диспансерного нагляду лікаря-ендокринолога.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода, крім іншого полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, а саме в п. 3, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що доводи сторони позивача з приводу того, що погіршення стану здоров'я позивача було зумовлене рядом незаконних систематичних дій та постійної бездіяльності медичного персоналу медичної частини Бердичівської виправної колонії №70, не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, а тому не приймаються судом до уваги, крім того вони спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 КВК України у місцях позбавлення волі організовуються необхідні лікувально-профілактичні заклади, а для лікування засуджених, які хворіють на активну форму туберкульозу, - заклади на правах лікувальних. Для спостереження та лікування хворих на інфекційні захворювання в медичних частинах колоній створюються інфекційні ізолятори.

Лікувально-профілактична і санітарно-протиепідемічна робота в місцях позбавлення волі організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров'я. Адміністрація колоній зобов'язана виконувати необхідні медичні вимоги, що забезпечують охорону здоров'я засуджених. Засуджені до позбавлення волі зобов'язані виконувати правила особистої і загальної гігієни, вимоги санітарії.

Судом встановлено, що Бердичівська виправна колонія №70 тричі робила запити відносно позивача на планове медичне обстеження та лікування до спеціалізованого лікувального закладу відповідно до діагнозу, що підтверджується копіями запитів від 10.02.2014 року №664; від 12 вересня 2014 року №4161; від 13 жовтня 2014 року №4686, та останній двічі вибував на спеціалізоване обстеження та лікування, що підтверджується довідкою з облікової картки засудженого.

Крім того, Бердичівська виправна колонія №70 забезпечувала проведення консультацій лікаря-ендокринолога з позивачем, відповідно до записів останнього лікування інсуліном позивачу не призначалось. Необхідність в прийомі зазначеного препарату було констатована лише згодом, та відповідно останнього було поставлено на диспансерний облік в міській лікарні м.Бердичева, як житель який потребує інсуліну за рахунок держави, що підтверджується копією медичної книжки міської лікарні, в якій, крім того, зазначено, що позивачу передавався через медпрацівника Бердичівської виправної колонії №70 інсулін 28.07.2014 року - 2 флакони та записом від 09.09. 2014 - 5 флаконів. Даний інсулін видавався адресно даному хворому, як державна допомога.

Також, сторона відповідача Бердичівської виправної колонії №70 зазначала, що під час проведення рентгенологічного обстеження легень у засудженого ОСОБА_1 виявилися щільні вогнища на верхівках легенях, що свідчить про те, що позивач перехворів на туберкульоз до прибуття в Бердичівську виправну колонію №70. Дана обставина також була підтверджена представником позивача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено факту бездіяльності з боку відповідачів в результаті якої позивачу могло бути заподіяно ушкодження здоров'я, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 169, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України, Бердичівської виправної колонії № 70, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: