22-ц/775/291/2015(м)
Категорія 5 Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Попової С.А., Кочегарової Л.М.,

при секретарі - Грішко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист права власності

за апеляційною скаргою третьої особи - ОСОБА_5 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист права власності шляхом виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Посилалася на те, що на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 1 квітня 2013 року вона є власником 1/2 частки вказаного будинку. Інша половина будинку на праві власності належить її чоловікові ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_2 вселилася в спірний будинок у 1989 році, як член сім'ї її сина ОСОБА_6, який проживав з ними, зі згоди ОСОБА_5 тимчасово. В цьому ж домі народилися відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У 2008 році шлюб між відповідачкою ОСОБА_2 та її сином розірвано, але відповідачі проживають у їх будинку, хоча забезпечені іншим житлом і добровільно звільнити будинок не бажають. Вважає, що відповідачі не набули право користування спірним будинком, оскільки вона не давала згоди на їх вселення, як співвласник даного домоволодіння. Проживання відповідачів у спірному будинку суттєво порушує її права власності, користування та розпорядження належним їй майном.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення подав апеляційну скаргу третя особа - ОСОБА_5, який посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, зазначив, що відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не були членами його родини, вони були членами родини його сина - ОСОБА_6 З 2008 року шлюб між його сином та відповідачкою припинено. Між ним, його сином та дружиною, з однієї сторони, та відповідачами - з іншої, склалися неприязні стосунки. ОСОБА_2 та її дочка мешкають в ізольованій частині будинку, вони не ведуть з ними спільне господарство та не є членами їх сім»ї. Вселилися в будинок син та невістка в 1989 році, як тимчасові мешканці, до моменту придбання ними власного житла. Згоди на реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він та його дружина не надавали. Відповідачі зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, однак, мешкає разом з батьком - ОСОБА_6 по АДРЕСА_2, тому, підстав для усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом його виселення немає. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі спірного будинку.

Відповідачка ОСОБА_2, її представник ОСОБА_7, відповідачка ОСОБА_3, представник служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації м. Маріуполя в судове засідання апеляційного суду не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_5, його представника ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_4, які підтримали доводи скарги та просили її задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без зміни з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає , що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що власником будинку АДРЕСА_3 з 1967 року був ОСОБА_5

У 1989 році до спірного будинку зі згоди його власника ОСОБА_5, в якості члена сім'ї дружини сина власника - ОСОБА_6, який проживав з батьками, вселилася відповідачка ОСОБА_2 (невістка). Під час проживання у спірному будинку народилися ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

3 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. У зв'язку з розлученням, відносини між сторонами погіршилися. ОСОБА_2 з дітьми залишилися проживати у спірному будинку і проживають без реєстрації до теперішнього часу, займають ізольоване приміщення у будинку.

На підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 1 квітня 2013 року 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_3, належить ОСОБА_1, яка звернулася до суду з позовом про виселення відповідачів з будинку, з посиланням на порушення відповідачами її прав, як співвласниці будинку.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірного будинку відповідачі вселені на законних підставах та набули право користування цим житловим приміщенням, оскільки вселені та проживають в ньому за згодою власника, як члени сім»ї.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вимогами ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст.109 цього Кодексу виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім»ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК України.

Частиною 1 ст.116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, обґрунтовуючи свої вимоги про виселення відповідачів з будинку, позивачка послалася на те, що відповідачі вселилися у будинок з порушенням установленого законом порядку, тобто, без надання нею, як співвласницею будинку, згоди на їх вселення і їх проживання у будинку порушує її права.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24 червня 2009 року, яке набрало чинності на підставі ухвали апеляційного суду Донецької області від 8 листопада 2011 року, яка залишена без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування будинком та виселення, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 поселилася у будинку за згодою позивача, як член його сім»ї, тобто, дружина сина, який на той час мешкав з батьками за вказаною адресою, тобто, на законних підставах, а тому, набула право користування цим житловим приміщення. Діти, які народилися у відповідачки в цьому будинку і проживали разом з батьками також набули право користування спірним будинком.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Будь - яких інших обставин, які б давали підстави вважати що відповідачі порушують права позивачки, остання не навела.

Підстав, передбачених законом для виселення відповідачів не вбачається, оскільки позивачкою, у порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, доказів створення відповідачами неможливості співжиття в одному будинку не надано.

З пояснень ОСОБА_5 в апеляційному суді вбачається і це підтверджується актами комітету самоорганізації населення «Селище «Мирний», що відповідачі користуються окремою, ізольованою частиною будинку. Будь яких даних про порушення відповідачами правил співжиття у будинку не зафіксовано (а.с. 80-83).

Посилання ОСОБА_5 в суді на те, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, чим завдають їм шкоди, є безпідставними, оскільки суперечать матеріалам справи, які містять квитанції про оплату послуг електропостачання, газопостачання водопостачання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с. 84-90). Крім того, відповідно до вимог ст.156 ЖК України, спори між власником та членами його сім'ї та наймачами про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у позові про виселення відповідачів, оскільки порушень прав та законних інтересів позивачки, які б давали підстави для задоволення позовних вимог при розгляді справи не встановлено.

Такий висновок суду узгоджується з роз»ясненнями, які і містяться у п.п.33,34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з якими, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Доводи апеляційної скарги представника позивача не спростовують висновків оскаржуваного рішення, є формальними, не впливають на правильність вказаного рішення суду, не узгоджуються з вимогами законодавства, яке регулює спірні правовідносини і, в основному, зводяться до переоцінки доказів у справі.

Крім того, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, в частині скасування рішення та задоволення позову ОСОБА_1 про виселення відповідачів, є безпідставними та не можуть бути задоволені, оскільки він не є позивачем, а є третьою особою, самостійних позовних вимог в суді першої інстанції не заявляв, повноважень на представлення інтересів позивачки ОСОБА_1 йому не надавала.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: С.А.Попова

Л.І.Кочегарова