Справа № 372/3893/14 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/428/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 1 15.01.2015
У Х В А Л А

іменем України

15 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Суханової Є.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Красненської сільської ради, Обухівського району Київської області третя особа: Обухівська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Красненської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності на господарські споруди,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 Після смерті матері відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 та присадибну ділянку за цією ж адресою площею 0,332 га, а також земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області.

Вказував, що за життя мати склала заповіт від 2 квітня 2008 року, яким заповідала будинок і ділянку по вул. АДРЕСА_1 своїм дітям (йому та ОСОБА_1) в рівних частинах, а земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га заповіла: йому - 1 га, ОСОБА_1 - 1,130 га. Він та його сестра ОСОБА_1 як спадкоємці за заповітом після смерті матері прийняли спадщину шляхом подачі заяви до держнотконтори, проте у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно йому було відмовлено у оформленні спадщини. У зв'язку із наведеним просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськимим будлівлями і спорудами по АДРЕСА_1, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,332 га по АДРЕСА_1, 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву, де просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськимим будлівлями і спорудами по АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 53,05/100 частин земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області та визнати за нею право власності на господарські споруди: сараї «В» і «Е», гараж «З», каналізаційний колодязь № 4. Позовні вимоги мотивувала тим, що після смерті матері не має змоги оформити спадщину у державній нотаріальній конторі. Також вказує, на те, що господарські споруди сараї «В» і «Е», гараж «З», каналізаційний колодязь № 4 збудовані за кошти та силами її та її родини.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року первісний та зустрічний позови задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з господарськимим будлівлями і спорудами по АДРЕСА_1, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,332 га по АДРЕСА_1. Також За ОСОБА_2 визнано право власності на 46,95/100 частин, а за ОСОБА_1 на 53,05/100 частин земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її вимог про визнання права власності на господарські споруди і ухвалити нове, яким задоволити її вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. У скарзі зазначає, що суд не врахував що сараї «В» і «Е», гараж «З», каналізаційний колодязь № 4 були зведені самочинно і не належали матері, крім того були зведені силами її сім'ї.

В іншій частині рішення сторонами не оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як спадкоємці за заповітом у встановлений строк прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_3 і мають право на спадкування, проте позбавлені можливості оформити спадщину в держнотконторі.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння по АДРЕСА_1, яке квключає житловий будинок і господарські споруди, належали померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст.ст.1217, 1223, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно положень ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюєься строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 мати ОСОБА_2 і ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськимим будлівлями і спорудами по АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,332 га по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області.

Своїм заповітом від 2 квітня 2008 року ОСОБА_3 заповіла будинок і присадибну земельну ділянку площею 0,332 га по вул. АДРЕСА_1 своїм дітям ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частинах, а земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,130 га заповіла: ОСОБА_2 - 1 га, а ОСОБА_1 - 1,130 га. Сторони як спадкоємці за заповітом після смерті матері прийняли спадщину шляхом подачі заяви до держнотконтори, проте у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно не мають змоги оформити спадщину в держнотконторі.

Наведені обставини стверджуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі копією спадкової справи.

За таких обставин з огляду на те, що сторони є спадкоємцями за заповітом, які у встановлений строк прийняли спадщину, проте можливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку ними втрачена у зв'язку із неможливістю подати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на спадщину, суд обгрунтовано задоволив їх позовні вимоги щодо прав на спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд зробив неправильний висновок про відсутність підстав для визнання за нею права власності на господарські споруди сараї «В» і «Е», гараж «З», каналізаційний колодязь № 4, необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що мати сторін була власником житлового будинку з господарськимим будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Красненською сільською радою 15 вересня 2004 року.

Відповідно до положень ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим букдинком, госмподарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договорм або закономм

Згідно ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної речі і пов'язана з нею спільним пирзначенням, є її приналежністю.Приналежність слідує за головної річчю,я кщо інше не встановлено догвоором або законом.

З огляду на те, що господарські будівлі і споруди житлового будинку пов'язані з будинком спільним призначенням (бо створені для його обслуговування), то відповідно вони наслідують долю головної речі. Поскільки спадковий будинок належав на праві власності матері сторін ОСОБА_3, то відповідно і всі господарські споруди перебували у її власності незалежно від участі сторонніх для неї осіб в будівництві цих господарських споруд.

Крім того, земельна ділянка для будівництва за вказаною адресою ОСОБА_1 не виділялася, що у свою чергу свідчить про відсутність у останньої прав на господарські споруди.

Аналогічні роз'яснення викладені у п.4 постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно якого у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок.

Отже суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у визнанні за ОСОБА_1 права власності на господарські споруди будинку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :