Справа №576/2695/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сапон О. В.
Номер провадження 22-ц/788/362/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Шевченка В. А. , Білецького О. М.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з даним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також примусово зняти їх з реєстраційного обліку.

Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо примусового зняття відповідачів з реєстраційного обліку закрито.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що спірне житлове приміщення відповідачі залишили вимушено, вони не втратили бажання жити за місцем реєстрації. Зазначає також, що суд позбавив місця проживання і неповнолітніх дітей апелянта.

Рішення суду відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - ОСОБА_8, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача - ОСОБА_9, який проти задоволення скарги заперечує, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 є власником житлового будинку, який розташований за адресою : АДРЕСА_1, на підставі договору міни від 20.12.1976 року ( а.с. 12 ).

В спірне житлове приміщення відповідачі вселись та стали проживати в ньому, як члени сім'ї власника, дані обставини підтвердив також позивач в судовому засіданні.

Як слідує із копії будинкової книги ( а.с. 70-71 ), ОСОБА_6 зареєстрована за вказаною адресою з 1979 року, ОСОБА_4 - з 1998 року, а ОСОБА_7 - з 1990 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі понад один рік, без поважних причин, не проживали в спірному житловому приміщенні та не надали доказів на підтвердження порушення позивачем їх права на користування будинком.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку ( квартири ), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку ( квартири ) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму ВСУ « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України », у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, з викладеного слідує, що член сім'ї власника житла може бути позбавлена права користування житловим приміщення на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, лише у випадку безперервного не проживання в даному житлі понад один рік без поважних причин.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі фактично з 2007 року і по теперішній час не проживають за місцем своєї реєстрації. Дані обставини визнаються ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що спірне житлове приміщення апелянт та відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишили вимушено є необґрунтованими та недоведеними у передбачений законом спосіб.

Зокрема, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне житлове приміщення вона залишила не за власним бажанням, а позивач, в свою чергу, чинить перешкоди їй в користуванні будинком, ОСОБА_4 суду надано не було.

Покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, на які посилається ОСОБА_4, також не підтверджують вказані обставини.

Зокрема, свідку ОСОБА_11 про конфлікти позивача з ОСОБА_4 відомо лише зі слів останньої.

Із показів свідка ОСОБА_10, наданих під час розгляду справи в суді першої інстанції, слідує, що ОСОБА_6 залишила спірне житлове приміщення через конфлікти з ОСОБА_5, а ОСОБА_4 виїхала разом з нею.

Проте, на час виселення, відповідачка ОСОБА_4 мала вік близько 28 років, тобто була повнолітньою, могла самостійно обирати місце свого проживання та захищати свої права у випадку, якщо вважала їх порушеними. Конфлікти між батьками апелянта, навіть у випадку їх беззаперечної доведеності, не свідчать про вимушеність залишення ОСОБА_4 місця реєстрації.

В матеріалах справи мається довідка про звільнення ОСОБА_6, з якої вбачається, що остання з 28.12.2009 року по 03.10.2012 року відбувала покарання за скоєння ряду злочинів ( а.с. 48 ). Доказів того, що ОСОБА_6, після звільнення з місць позбавлення волі, прибула до спірного домоволодіння по справі не зібрано.

На час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_4, разом із дітьми та відповідачкою ОСОБА_6 проживали за адресою : АДРЕСА_2, тобто на тій же самій вулиці, що і спірне домоволодіння.

В суді апеляційної інстанції їх представник зазначив, що відповідачі знову змінили місце свого проживання.

Про відсутність інтересу до спірного житла у відповідачів свідчить також те, що витрат з його утримання вони на протязі багатьох років не несли, до правоохоронних органів та до суду за захистом своїх житлових прав не звертались. Під час перебування даної справи в провадженні суду, з зустрічним позовом про вселення апелянт не зверталась, що свідчить про відсутність наміру проживати за місцем реєстрації.

Не доведені по справі наявність майна відповідачів у спірному житловому приміщенні, відвідування його апелянтом протягом строків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Що стосується конфлікту, який, за твердженнями представника апелянта в суді апеляційної інстанції, мав місце у спірному домоволодінні влітку 2014 року, то його обставини, причини виникнення не були підтверджені відповідачами жодними доказами. Окрім того, апелянт не була стороною конфлікту, а її мати ( ОСОБА_6 ) рішення суду не оскаржує.

Між тим, реєстрація відповідачів у спірному приміщенні перешкоджає ОСОБА_5 розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи те, що в спірному житловому приміщенні ОСОБА_4 не проживає більше ніж один рік років, не вчиняла дій, які б свідчили, що вона не втратила інтересу до даного житла, до подачі позову в жодний спосіб не заявляла про порушення своїх житлових прав, письмових домовленостей з приводу користування ним між сторонами не існує, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити і те, що ОСОБА_4 має право оскаржувати рішення суду лише щодо себе, а не стосовно інших відповідачів, такі повноваження ОСОБА_4 ними не делегувалися. Як зазначалося вище, рішення суду відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не оскаржується. В матеріалах справи відсутні відомості про те, де взагалі перебуває відповідач по справі ОСОБА_7, разом з іншими відповідачами він не мешкає.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Ухвалою суду від 27 січня 2015 року, відстрочено ОСОБА_4 сплату судового збору до розгляду апеляційної скарги в по суті. Оскільки підстав для задоволення апеляційної скарги колегією суддів не встановлено, тому з апелянта належить стягнути на користь держави 121 грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 121 гривень 80 копійок судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -