Справа № 159/6638/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т.В.
Провадження № 22-ц/773/316/15 Категорія: 27 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк К. І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Веремчук Л.М.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача Мельник Вікторії Миколаївни на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник позивача Мельник В.М. подала апеляційну скаргу. Покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов ПАТ «Брокбізнесбанк».

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.01.2007 року між ВАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 30-07, відповідно до умов якого останній отримав споживчий кредит в сумі 7000 грн. зі сплатою 27 % річних з кінцевим строком його погашення до 16.01.2009 року (а.с. 4).

Цього ж дня між сторонами для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір застави рухомого майна, згідно з яким ОСОБА_1 передано в заставу банку набір кухонних меблів та м'який куточок (а.с. 52).

Згідно п.п. 4.3.2., 4.3.3. кредитного договору позичальник зобов'язувався повернути наданий банком кредит відповідно до додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору, але не пізніше 16 січня 2009 року. Також зобов'язувався сплачувати відсотки за користування кредитом не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та в день погашення кредиту. Відсотки нараховуються і сплачуються за фактичний час користування кредитом.

Пунктами 7.1.1., 7.1.2. кредитного договору передбачено право банку у разі недотримання позичальником умов цього договору вимагати дострокового його розірвання, повернення одержаного кредиту, сплати нарахованих за ним процентів, в тому числі шляхом звернення стягнення на забезпечення.

Відповідно до п.8.1. договір діє до повної сплати позичальником суми кредиту та нарахованих відсотків банку, включаючи пеню.

Судом першої інстанції встановлено, що зобов'язання за кредитним договором позивач виконав, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти відповідно до угоди.

Однак, позичальник взятих на себе зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав, згідно розрахунку заборгованості від 14 жовтня 2014 року, наданого позивачем, заборгованість відповідача за період з 17.01.2007 року по 14.10.2014 року складає: прострочений кредит - 1 458,27 грн., неустойка за несплату кредиту - 160,29 грн., прострочені відсотки - 2 491 грн., неустойка за несплату відсотків - 263,62 грн., пеня - 423,91 грн. (а.с. 72-77).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, що 24.11.2014 року до суду першої інстанції відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності в даній справі (а.с. 27).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У даному випадку, сторони, укладаючи кредитний договір, не обумовили та не збільшили строк позовної давності.

Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, або про особу яка його порушила.

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили строк виконання в повному обсязі зобов'язань - 16 січня 2009 року.

Строк виконання зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Кінцевий строк повернення кредиту мав відбутись 16.01.2009 року, в свою чергу банк звернувся до суду з позовом лише 04 листопада 2014 року, тобто з пропуском трирічного терміну.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач повинен був сплатити останній платіж по поверненню кредиту та сплаті процентів 16.01.2009 року, як це передбачено додатком №1 до договору, а тому у ПАТ «Брокбізнесбанк» виникло право пред'явити позов до відповідача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з 17.01.2009 року протягом наступних трьох років, однак позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності (04.11.2014 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача Мельник Вікторії Миколаївни відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: