Справа №482/883/14-ц 15.01.2015 15.01.2015 15.01.2015
Провадження №22-ц/784/206/15
Провадження № 22-ц/784/206/15 Головуючий у першій інстанції-Ітрін М.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Романенко Ю.О.,

за участю відповідачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 6 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк)

до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2

про звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки

та виселення

У С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ПриватБанк звернувся з позовом, який неодноразово уточнював, до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотекиу та виселення.

Позивач зазначав, що 12 червня 2008 року уклав з ОСОБА_1 кредитний договір № NKIPGA , за яким відповідач отримав 52 150 грн. кредитних коштів зі сплатою 20, 4 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 12 червня 2025 року. 13 червня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки № NKIPGA , предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору та виникнення станом на 16 квітня 2014 року кредитної заборгованості у розмірі 21 820, 71 грн., ПриватБанк просив звернути стягнення кредитного боргу на будинок АДРЕСА_1 з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; а також виселити відповідачів зі спірного будинку (а.с. 131-136).

До участі в справі як третю особу залучено сектор опіки та піклування служби у справах дітей Новоодеської райдержадміністрації.

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на повне погашення ОСОБА_1. кредиту в січні 2011 року та безпідставне нарахування платежів з лютого того ж року.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 6 листопада 2014 року у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ПриватБанк просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на помилковість висновків суду про повне погашення відповідачем кредитної заборгованості у січні 2011 року та про відсутність у банку підстав для перерахування страхових платежів.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, але рішення скасуванню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник повністю виконав умови кредитного договору у січні 2011 року, достроково повернувши кредитні кошти, а банк не надав доказів виникнення заборгованості після цієї дати, в тому числі і нарахування страхових платежів.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2008 року між ПриватБанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № NKIPGA (далі - Договір), за яким позичальнику на строк до 12 червня 2025 року надано у вигляді не поновлювальної лінії 63 200 грн. на наступні цілі: 50 000 грн. на споживчі цілі, 1500 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 400 грн. на страхування майна, 250 грн. на особисте страхування, а також 11 050 грн. на сплату наступних страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 67 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту в момент його надання (комісія), винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5, 04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 договору (пункт 8.1 Договору, а.с.13-15).

Договором також передбачені підстави, умови та порядок перерахування страхових платежів (пункти 2.1.3, 2.2.7, 8.2), право банку на збільшення процентної ставки (пункт 2.3.1), право позичальника на дострокове повернення кредитних коштів (пункт 2.4.1) та порядок здійснення позичальником останнього платежу (пункт 2.2.11).

Додатком № 1 Договору передбачена загальна вартість кредиту на час його видачі, в тому числі розмір щорічних страхових платежів: страхування майна - 400 грн., особисте страхування - 250 грн. (а.с. 37).

Сторонами також узгоджено графік погашення кредиту з зазначенням розміру та складових щомісячного платежу на час отримання кредиту (1120,62 грн.), а також залишку зарезервованих ресурсів (а.с.38- 41).

13 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № NKIPGA , за яким останній передав в іпотеку банку житловий будинок з усіма господарськими і побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21).

З лютого 2009 року відсоткову ставку підвищено до 24,96 % (а.с.17), а з 9 серпня 2010 року - зменшено до 22,96% річних.

Судом також встановлено, що у період з червня 2008 року по січень 2011 року ОСОБА_1 належним чином виконував кредитні зобов'язання та не мав простроченої заборгованості за тілом кредиту, розмір якого збільшувався на розмір страхових платежів, а також процентами та комісією.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем суду апеляційної інстанції, станом на 31 січня 2011 року поточна заборгованість за кредитом складала 52 884,67 грн.:

- 51 585,88 грн. за тілом кредиту (з урахуванням внесених банком страхових платежів за 2009 та 2010 рік),

- 1 059,44 грн. за процентами,

- 239,35 грн. за комісією (а.с.187-188).

30 січня 2011 року ОСОБА_1 сплатив Приватбанку достроково загальну суму 50 759,48 грн., які були спрямовані на погашення: комісії - 239, 35 грн., процентів - 1059, 44 грн., а залишок у розмірі 49734 грн. - на погашення тіла кредиту (а.с.89).

Отже, після здійснення платежу 31 січня 2011 року, станом на 1 лютого 2011 року, поточна заборгованість ОСОБА_1 залишилась у розмірі 2 125, 19 грн., в тому числі 1 851 грн. за тілом кредиту.

Сплативши 14 червня 2010 року 1 100 грн., ОСОБА_1 також не виконав кредитні зобов'язання в повному обсязі.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів не може погодитись з твердженням відповідача та висновком суду першої інстанції, що станом на лютий 2011 року позичальник повністю виконав кредитні зобов'язання за Договором та заборгованості на мав.

Не можна вважати обґрунтованим і посилання відповідача на графік погашення кредиту ( Додаток №2), яким передбачено поточний борг станом на лютий 2011 року у розмірі 50 759,48 грн. ( а.с.38), оскільки розміри щомісячного платежу та залишку визначені без врахування підвищення процентної ставки та збільшення тіла кредиту на розмір щорічних страхових внесків.

Помилковими є і висновки суду першої інстанції про те, що страхові внески банк мав перераховувати страховій компанії лише за умови надання позичальником договорів страхування на наступний рік. Таке твердження суперечить змісту пунктів 2.1.3, 2.2.7 Договору та пункту 11 Договору особистого страхування від 12 серпня 2008 року та пункту 10 Договору страхування майна від того ж числа (а.с. 43, 118).

Сплата банком страхових платежів за договорами страхування ОСОБА_1 у період 2008-2013 років підтверджена витягом з особового рахунку позичальника (а.с. 90-91) та меморіальними ордерами (а.с. 97, 101, 105-107).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт заборгованості ОСОБА_1 за Договором станом на лютий 2011 року, а тому і правомірним наступне збільшення тіла кредиту на розмір виплачених щорічних страхових внесків, нарахування процентів за користування кредитом і комісії протягом 2011 - 2014 років.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність кредитної заборгованості та її розміру, як підстави відмови в позові, не відповідає встановленим обставинам та не може бути покладений в основу судового рішення.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для звернення стягнення кредитного боргу на іпотечне майно.

Так, частиною 1 статті 33 та статею 39 Закону "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Крім того, у пункті 41 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Кредитний борг відповідача станом на 16 квітня 2014 року за розрахунком Приватбанку (а.с. 8) складає: 3801, 50 грн. залишку тіла кредиту, 2 078, 70 грн. заборгованості за відсотками, 7 429, 37 грн. заборгованості за комісією, а всього 13 309, 57 грн. Розмір штрафних санкцій за порушення умов договору за розрахунком позивача складає - 7 233, 96 грн. пені та 1 277, 18 грн. штрафу, а всього 8 511, 14 грн.

Отже заборгованість ОСОБА_1, навіть в розмірі, нарахованому банком (21 820, 71 грн.), у декілька разів менша, ніж вартість іпотечного майна, визначеного договором іпотеки у 80 000 грн. (а.с. 21).

При цьому колегія суддів також враховує, що протягом 2008-2011 років ОСОБА_1 належним чином виконував кредитні зобов'язання. У січні 2011 року він мав намір достроково повернути всі кредитні кошти та з цією метою вніс одноразовий платіж у значному розмірі, який вважав останнім платежем за графіком (а.с. 38).

Заборгованість за Договором фактично виникла внаслідок того, що позичальник, достроково повертаючи кредитні кошти, не впевнився у повному погашенні боргу та не отримав офіційну інформацію банку про відсутність боргу (пункт 2.2.11 Договору).

Водночас, ПриватБанк протягом більш трьох років не повідомляв позичальника про наявність боргу, нараховуючи платежі за умовами Договору та неустойку (пеню та штраф), яка за розміром перетворюється у джерело отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, вимоги законодавства, та виходячи з принципу добросовісності та справедливості, колегія суддів вважає, що порушення кредитних зобов'язань ОСОБА_1 не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, а розмір заборгованості не є співмірним з вартістю предмета іпотеки, що відповідно до частини 3 статті 39 Закону «Про іпотеку» є підставою для відмови в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виселення мешканців житлового будинку є наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому також задоволенню не підлягає.

Вимог про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 ПриватБанк не заявляв.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, але з інших підстав, судове рішення підлягає зміні лише в частині підстав такої відмови.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного Миколаївської області від 6 листопада 2014 року змінити в частині підстав відмови в позові.

Підставою відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки вважати положення частини 3 статті 39 Закону «Про іпотеку».

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді