Справа № 1521/2605/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Демеденко Ю.А., Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за законом, припинення права власності, визнання заповіту недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини за заповітом, -

ВСТАНОВИВ :

29 травня 2012 року, позивачі звернулися до суду з позовом, який в подальшому неодноразово змінювали та збільшували, та в остаточній редакції якого від 14.04.2015 р. просили суд, визнати недійсним договір дарування, посвідчений нотаріально 10.08.1995 р., за умовами якого ОСОБА_5, що діяла на підставі довіреності від імені свого чоловіка ОСОБА_6, подарувала ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними спорудами № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 2541), що складається з зазначеного вище житлового будинку, виданого ОСОБА_4 27.06.2006 року після смерті його матері ОСОБА_7, померлої 19.09.2005 р., припинити право власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок, визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений секретарем Молодіжненської с/р 19.12.1994 р. (реєстр. № 30), встановити факт прийняття ними трьома спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого 25.04.1995 р. та визнати за ними трьома та відповідачем ОСОБА_4 в рівних частках право спільної часткової власності в порядку спадкування на житловий будинок № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області.

В судовому засіданні всі позивачі та представниця позивача ОСОБА_1 підтримали вищевказані збільшені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник позов не визнали повністю, вважаючи його необґрунтованим, і у разі відсутності матеріально-правових підстав для відмови у задоволенні позову, просили суд застосувати до вказаного позову строк позовної давності, який був пропущений позивачами з неповажних причин та звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просили суд, встановити факт прийняття ОСОБА_7 (матір`ю ОСОБА_4М.) спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого 25.04.1995 р. та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представниця, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зустрічний позов ОСОБА_4 не визнали повністю та просили застосувати до вимог по зустрічному позову ОСОБА_4 строки позовної давності.

Заслухавши думку сторін по справі та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 р. спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Враховуючи, що ОСОБА_6 помер у 1995 р., відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 р.

Відповідно до ст.ст. 524,527 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

Статтями 533-535 ЦК УРСР передбачено, що предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки чи вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця, а також непрацездатні дружина, батьки і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обовязкова частка).

Згідно приписів ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Пунктом 1 частин 1 та 2 статті 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, з вищевказаного випливає, що спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в ст. 549 ЦК УРСР дії повинні бути вчинені протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 552 ЦК УРСР спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до зявлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та інше), поки не мине 6-ть місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що, зокрема, не відповідає вимогам Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР, чинність довіреності припиняється внаслідок, зокрема, смерті громадянина, який видав довіреність.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КоПШС (в редакції 1969 р., який був чинним на час будівництва спадкового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі з 1950 р. до дня смерті останнього 25.04.1995 р. За час шлюбу в 70-ті роки минулого століття вони побудували житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Діда Трохима, 45, та який був їх спільною сумісною власністю як подружжя, що сторонами процесу не оспорюється та підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок від 10.05.1995 року, виданого на підставі рішення виконкому Овідіопольської районної ради № 170 від 10.04.1995 року на ім`я спадкодавця ОСОБА_6 при його житі, однак саме свідоцтво про право власності на будинок було отримано його дружиною після смерті останнього у травні 1995 р. (а.с. 22,65 т. 1).

19.12.1994 року ОСОБА_6 склав заповіт на все своє майно на імя доньки ОСОБА_7, який на думку суду відповідає вимогам Закону, діючого на той час та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14.06.1994 р. № 18/5 і є дійсним, а доводи позивачів про не вказання секретарем Молодіжненської с/р у заповіті місяця його вчинення не дає підстав вважати його недійсним, так як у заповіті йде посилання на адресу проживання заповідача ОСОБА_6 : с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45, де й був вчинений заповіт з відміткою «посвідчений на дому заповідача», а також не спростовує добровільності, справжності волевиявлення і дійсності намірів його вчинення заповідачем з посиланням на нібито поганий стан здоров`я заповідача, який хворів, про що в заповіті мається відповідна відмітка враховуючи, що позивачами не заявлялося клопотання до суду про призначення будь-якої посмертної експертизи, а тому суд вважає вказані доводи позивачів надуманими і не підтвердженими належними та допустимими доказами згідно із ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України (а.с. 49 т. 1).

Таким чином, згідно норм чинного на час смерті спадкодавця, ОСОБА_6 розпорядився при житті та заповів саме свою ? частку спірного будинку, який спільним майном подружжя, а тому будь-яких підстав для визнання заповіту ОСОБА_6, посвідченого секретарем Молодіжненської с/р від 19.12.1994 р. (реєстр. № 30), а доводи позивачів з приводу його недійсності судом не приймаються до уваги як безпідставні, при тому, що наполягаючи на недійсності оспорюваного заповіту, позивачі посилалися на те, у них виникає сумнів у тому, що заповіт був підписаний саме їхнім батьком, стан здоров`я якого, на час підписання заповіту, не дозволяв йому це зробити, адже хворий батько приймав наркотичні лікарські препарати і не міг усвідомлювати значення свої дій, керувати ними. Однак, жодного клопотання про призначення відповідної посмертних почеркознавчої чи психологічної експертизи позивачами до суду не заявлялося, а тому суд не приймає як належний доказ недійсності заповіту посилання позивачів на медичну документацію заповідача ОСОБА_6 (а.с. 151-175 т. 1).

25.04.1995 року ОСОБА_6 помер і після смерті якого, його дружина ОСОБА_5, яка проживала разом з ним як, так і після його смерті залишилася проживати у спадковому будинку і фактично вступила в управління та володіння спадковим будинком в порядку ст. 549 ЦК УРСР (а.с. 64,77,78 т. 1).

Разом з тим, не зважаючи на заповіт ОСОБА_6, його діти - позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично вступили у володіння та управління спадковим майном батька шляхом поділу рухомого майна відповідно до сімейної угоди, а саме : ОСОБА_1, який продовжив користуватися належним ОСОБА_6 мотоциклом марки МТ-1026 д/н 79-11ОДП, яким користувався до його смерті на підставі виданої батьком ОСОБА_6 довіреності, ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_6) Г.А., яка взяла собі чайний сервіз, столовий прибор, ордена та медалі, якими ОСОБА_6 був нагороджений, наручний годинник та велосипед, ОСОБА_3 (дівоче ОСОБА_6) В.А., яка взяла собі набором чайних ложок, килимом та настінний годинник (а.с. 256 т. 1).

При цьому, ОСОБА_5, не зважаючи на не сплив 6-ти місячного строку з дня відкриття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6, померлого 25.04.1995 р. - 10.08.1995 р., діючи від імені останнього після його смерті на підставі довіреності від 27.12.2004 року, тобто після смерті довірителя, подарувала своїй доньці ОСОБА_7 належний ОСОБА_6 житловий будинок № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжному Овідіопольського району. Договір посвідчено державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі № 3021 (а.с. 8-9 т. 1, 97 т. 2).

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_5 на момент вчинення договору дарування від 10.08.1995 р. не мала законного права розпоряджатися належною ОСОБА_6, який на той час вже помер, його частиною будинку, так як не вправі була розпоряджатися спадковим майном, поки не сплине 6-ть місяців з дня відкриття спадщини або поки нею не буде одержано свідоцтво про право на спадщину.

Крім того, у вищевказаному договорі дарування йде посилання на довіреність ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_5 з повноваженням на дарування його будинку ОСОБА_7 від 27.06.1994 р., в той час, як копія довіреності, надана на запит суду Молодіжненською с/р і посвідчена сільською радою, має дату 27.12.1994 р. Тобто, в оспорюваному договорі дарування невірно вказана дата вищевказаної довіреності (а.с. 97 т. 2).

Отже, договір дарування від 10.08.1995 р. слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає вимогам Закону та здійснений неуповноваженою особою в порушення вимог ст. 69, ч. 1 ст. 552 ЦК УРСР.

В судовому засіданні було встановлено та підтверджено матеріалами спадкових справ, що ОСОБА_6 помер 25.04.1995 р., його дружина ОСОБА_5 померла 16.10.2006 р., а позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Овідіопольської ДНК з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 17.04.2007 р., однак, як вони показали в судовому засіданні, про оспорюваний заповіт та спірну угоду дарування дізналися лише у 2010 р. (а.с. 76 т. 1).

При чому, вищевказані обставини не були спростовані відповідачем ОСОБА_4 та його представником, а тому на думку суду, в даному випадку строк позовної давності до спірних правовідносин не застосовується.

Згідно довідки Молодіжненської с/р № 203 від 26.02.2015 р., з якої вбачається, що згідно погосподарської книги № 1 (1991-1995 р.р.), особистий рахунок № 92 в с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45 власник домогосподарства ОСОБА_6, який помер 25.04.1995 р. На цей період були зареєстровані, сам власник та його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 З 10.08.1995 р. згідно договору дарування, про що зазначено в погосподарській книзі № 1 (1996-2000 р.р.) особистий рахунок № 94, власником будинку стала донька ОСОБА_7, яка разом із своєю сім`єю (чоловіком та сином) по день своєї смерті мешкала за даною адресою без реєстрації (а.с. 62 т. 2).

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_7 прийняла спадщину шляхом фактичного проживання у спадковому будинку та за заповітом ОСОБА_6, а тому вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття ОСОБА_7 спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_6, померлого 25.04.1995 р. слід задовольнити з вищевказаних підстав, підтверджених документально.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до умов ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, якій постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частинами 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Приписами статті 1270 ЦК України передбачено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Стаття 1272 ЦК України передбачає якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

19.09.2005 року померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на ? частину спірного житлового будинку (а.с. 25 т. 1).

27.06.2006 року державним нотаріусом Іллічіського міського нотаріального округу видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 2541), згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_7, яке складається зі спірного житлового будинку - є її син ОСОБА_4, в тому числі з урахуванням одної третьої частки майна, від якої відмовився ОСОБА_8 та одної третьої частки майна, від якої відмовилась ОСОБА_10 (а.с. 10 т. 1).

18.07.2006 р., ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстр. № 2541) зареєстрував своє право власності на спадковий спірний будинок, отримавши витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11254333 від 18.07.2006 р. (а.с. 109 т. 1).

У звязку з викладеним та з урахуванням п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в якому зазначено, що відповідно до ст.ст. 255,271 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення суд вважає, що ОСОБА_7 у відповідності до чинного заповіту свого батька ОСОБА_6 від 19.12.1994 р. (реєстр. № 30) на своє ім`я та згідно норм чинного на той час Закону належним чином прийняла спадщину за заповітом у вигляді ? частини спірного будинку, тому встановлення факту прийняття нею вищевказаної спадщини у судовому порядку від якого не залежить зміна або припинення особистих чи майнових прав ОСОБА_7 не вимагається, у звязку з чим, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття ОСОБА_7 спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_6, померлого 25.04.1995 р. слід відмовити.

18.10.2006 р. померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на її ? частину спірного спадкового будинку і враховуючи прийняття спадщини всіма сторонами по справі, вони мають право по 1/8 частці будинку кожний (1/2 : 4 спадкоємця = 1/8) (а.с. 77 т. 1).

Таким чином, частка відповідача ОСОБА_4 у спадковому будинку становить : ? (частка матері ОСОБА_7А.) + 1/8 (ОСОБА_4 за правом представлення після смерті матері) = 5/8, а частка позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить по 1/8 частки кожному у спадковому будинку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видане 27.06.2006 р. на ім`я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 - на 3/8 частин спадкового будинку, а також, в частині припинення права власності ОСОБА_4 на 3/8 частин спірного будинку підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_8, який є батьком позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 і відповідно зацікавлений у вирішенні спору на користь свого сина, з яким він знаходиться в родинних стосунках і в неприязних стосунках (з приводу спадкового будинку) з позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а також показання свідка ОСОБА_9, який є сусідом позивача ОСОБА_4 і знаходиться з ним в приятельських стосунках, що ставить під сумнів обєктивність його показань, наданих в суді. Показання позивача ОСОБА_4, допитаного як свідка повністю узгоджуються з його правовою позицією, викладеною у його зустрічному позові, який, як було вказано вище підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,208,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст. 22 КоПШС (в редакції 1969 р.), ст.ст. 48,69,524,527,533-535,548,549,552 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 261,1217,1226,1261,1266,1268,1269,1270,1272 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14.06.1994 р. № 18/5, суд, -

ВИРІШИВ :

1)
ОСОБА_11 Антоновича, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за законом, припинення права власності, визнання заповіту недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково ;

2) Визнати недійсним нотаріально-посвідчений договір дарування від 10.08.1995 р. (реєстр. № 3021), відповідно до якого ОСОБА_5, діюча від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності посвідченої Молодіжненською с/р 27.12.1994 р. подарувала своїй доньці ОСОБА_7 належний ОСОБА_6 житловий будинок № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області ;

3) Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Іллічівської МДНК ОСОБА_12 від 27.06.2006 р. (реєстр. № 2541) після смерті ОСОБА_7, померлої19.09.2005 р. на ім`я спадкоємця ОСОБА_4 на 3/8 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45 ;

4) Припинити право власності ОСОБА_4 на 3/8 частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45 ;

5) Встановити факт прийняття ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого 25.04.1995 р. ;

6) Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_5, померлої 18.10.2006 р. право спільної часткової власності в рівних частках по 1/8 частині за кожним на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45 ;

7) В задоволенні решти позову відмовити ;

8) В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини за заповітом відмовити.

9)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.