Справа № 363/2797/14ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/1256/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук
Категорія 42 19.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Лащенка В.Д., Сушко Л.П.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,2 кв.м., відповідачу ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 11,8 кв.м., а приміщення: кухню, вбиральню, ванну кімнату, два коридори та лоджію - залишити у спільному користуванні.

Позов обґрунтовувала тим, що їй згідно свідоцтва про право власності на житло від 1 липня 2011 року та договору дарування однієї третьої частки квартири від 23 липня 2013 року належить на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а інші 1/3 частина вказаної квартири належить на праві власності відповідачу. Відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 8 листопада 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначала, що протягом останніх років у неї з відповідачем погіршились стосунки та виникають конфлікти по питанню користування кімнатами, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні її власністю, мирно вирішити питання щодо визначення порядку користування квартирою не вдається.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 січня 2015 року позов задоволено. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 таким чином: виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м. Виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 11,8 кв.м.

Залишено в загальному користуванні два коридори, лоджію, вбиральню, ванну кімнату та кухню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що квартира знаходиться у спільній частковій власності. Оскільки ОСОБА_2 належить 2/3 частини квартири, а відповідачу ОСОБА_1 - 1/3 частини квартири, квартира є двокімнатною, то ОСОБА_2 підлягає виділенню в користування житлова кімната площею 19,2 кв.метрів, а ОСОБА_1 - житлова кімната площею 11,8 кв.метрів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (Дублікат) від 1 липня 2011 року (а.с. 12).

23 липня 2013 року ОСОБА_3 подарував одну третю частку вказаної квартири ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування (а.с. 41-42).

8 листопада 2011 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. (а.с.13).

Після розірвання шлюбу між сторонами існує спір щодо порядку користування спірною квартирою.

Згідно технічного паспорту квартира загальною площею 54,3 кв. м складається із двох житлових кімнат площами 19,2 кв. м та 11,8 кв. м, а також квартира обладнана: кухнею - 8 кв. м., коридором 3,9 кв. м і 3,3 кв.м, вбиральнею 1 кв. м, ванною кімнатою 3,3 кв. м, лоджією - 3,8 кв.м (а.с. 9- 11).

Встановивши вказані обставини справи, з врахуванням предмету позовних вимог, доказів сторін на підтвердження - заперечення позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визначення порядку користування квартирою, виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,2 кв.м у відповідності до її частки - 2/3, а ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 11,8 кв.м у відповідності до його частки - 1/3.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що позивач не надала доказів державної реєстрації права власності на 2/3 частин квартири є обґрунтованими, проте на правильність висновків суду не впливають.

Дійсно ОСОБА_2, яка набула право власності на 1/3 частину квартири на підставі договору дарування від 23 липня 2011 року (а.с.41-42), державну реєстрацію вказаного права відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не провела.

Проте на час ухвалення рішення суду договір дарування однієї третьої частки квартири від 23 липня 2011 року є чинним, в установленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому ОСОБА_2 є власником 2/3 частин квартири.

Інші доводи апелянта на те, що позивач надала суду дублікат свідоцтва про право власності від 1.07.2010 року, з якого вбачається що квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_3, а у відповідача в наявності є оригінал свідоцтва про право власності від 2.06.1997 року, яким визначено, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому висновок суду зроблено на підставі підробленого дубліката свідоцтва про право власності від 1.07.2010 року є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано доказів підробки вказаного правовстановлюючого документа або рішення суду про визнання його недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права висновків суду не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: