Справа № 460/3610/14-ц
Провадження №2/460/365/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2015 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Варениця В.С.

з участю секретаря Мельник Є.Є.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яворові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла,-

В С Т А Н О В И В:

05.11.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким виселити відповідача ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що вона проживає та являється на підставі договору дарування власником вищевказаного будинку. Також в будинку зареєстровані та проживають: діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати ОСОБА_5, брат ОСОБА_6, а також колишій чоловік ОСОБА_2, шлюб з яким було розірвано за рішенням суду. Однак спільне проживання з відповідачем в одному будинку стало нестерпним, відповідач систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, бійки. Вона неодноразово викликала міліцію, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, але своєї поведінки не змінює. Вона боїться повертатися з роботи до свого будинку, відповідач добровільно з будинку виселятися не бажає.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 заявлений позов спочатку визнав з умовою, що знайде собі інше житло, однак в подальшому добровільно виселитися з будинку відмовився, мотивуючи тим, що іншого житла немає. З приводу заявленого позову пояснив, що після одруження 24.09.1994 року з позивачкою він поселився в житловий будинок, який належав матері дружини. За час проживання він зароблені гроші вкладав в ремонт будинку. За встановленою домовленістю він з дружиною та дітьми проживав на другому поверсі будинку, де між ними ніяких конфліктів не було. Коли дружина послухалася своєї матері і стала вести з нею спільне господарство, то між ними стали виникати сварки. Ініціатором сварок була дружина, яка хотіла розвестися і виїхати за кордон. Останні три тижні він намагався поводитися добре. Так як він немає де проживати, просить в позові про його виселення відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням являється житловий будинок АДРЕСА_1.

2

Згідно витягу про реєстрацію права власності власником даного будинку на підставі нотаріально посвідченого договору від 09.12.2008 року являється позивач ОСОБА_1

Сторони по справі являються бувшим подружжям, шлюб між якими було розірвано 17.09.2014 року.

Як вбачається з даних будинкової книги та пояснень сторін на даний час в спірному будинку зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_1, діти сторін: донька ОСОБА_3, син ОСОБА_4, мати позивачки ОСОБА_5, брат позивачки ОСОБА_6, а також відповідач по справі ОСОБА_2

Також судом встановлено, що за час проживання в спірному будинку відповідач ОСОБА_2 порушував правила співжиття, з приводу виниклих неприязних відносин та в зв'язку з розглядом цивільної справи про розірвання шлюбу вчиняв адміністративні правопорушення. Так, 05 жовтня 2013 року біля 13 год відповідач ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.173-2 ч.1 КУпАП (вчинення насильства в сім'ї), за що був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 51 гривні. Також, 14 липня 2014 року біля 16 год 00 хв відповідач ОСОБА_2 знову вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.173-2 ч.2 КУпАП (вчинення насильства в сім'ї особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП), за що був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 85 гривень.

Відповідно до вимог ст.ст.116, 157 Житлового кодексу України член сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ч.1 ЖК України, а саме, якщо дана особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Також в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснюється, що в справах про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За таких обставин, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню особи на підставі ст.ст.157, 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст.58, 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

Посилання сторони позивача на неодноразові звернення в міліцію з приводу поведінки відповідача як на підставу виселення з жилого приміщення судом не приймається до уваги, оскільки письмових доказів заходів попередження та громадського впливу з приводу систематичного порушення правил співжиття відповідачем не надано.

При цьому, суд враховує, що з заявою про вчинення 26.10.2014 року протиправних дій відповідачем ОСОБА_2, які згідно постанови суду від 18.12.2014 року були

3

визнані малозначимими, позивач ОСОБА_1 звернулася 18.11.2014 року, а з позовом до суду про виселення відповідача звернулася 05.11.2014 року. Дані обставини свідчать, що позивач намагалася штучно створити докази систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

Таким чином, стороною позивача по даній справі під час судового розгляду не доведено письмовими доказами фактів застосування заходів попередження або громадського впливу до відповідача з приводу систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в спірному будинку. Також чинним законодавством не передбачено можливості виселення особи з жилого приміщення з підстав не надання коштів на утримання будинку, його ремонту, оплати комунальних послуг, оскільки такий спір може бути вирішено шляхом пред'явлення позову про стягнення грошової компенсації по оплаті заборгованості за такі послуги.

Також ст.156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишнього члена сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку та колишнім членом його сім'ї про безплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила щодо платного користування таким приміщенням та комунальними послугами.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Ст.47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не доведено, що відносно відповідача ОСОБА_2 за систематичне порушення правил співжиття застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними, відповідно немає законних підстав для примусового виселення відповідача в судовому порядку з спірного жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення, заявлені позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Яворівський районний суд Львівської області, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: