22-ц/775/237/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Хараджа О.О.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 53
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Сорока Г.П.,

суддів Баркової Л.Л., Гаврилової Г.Л.,

при секретарі Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

12 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі за текстом ПАТ «ММК ім.Ілліча»), який в подальшому змінив та в остаточній редакції позову просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні з дня звільнення по день винесення судом рішення та 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою заробітної плати. Також просив відшкодувати за рахунок відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 01.03.2000 року по 01.06.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час його трудової діяльності з березня 2003 року при виплаті заробітної плати не проводилась передбачена діючим законодавством індексація заробітної плати. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.09.2014 року з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на його користь стягнуто заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 1049,93 грн. Оскільки відповідач у встановлені строки не провів з ним повний розрахунок при звільненні, тому, посилаючись на ст.ст.116, 117 КЗпП України, просив суд зобов'язати підприємство виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день винесення рішення. Із-за невиплати частини заробітної плати він відчував негативні емоції та напругу, морально страждав та переніс психічну травму, в результаті чого спостерігалась депресія, апатія, з'явилось безсоння, головні болі, біль у серці, чим йому відповідачем заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 1 000 грн. Враховуючи, що він є юридично необізнаною людиною, вимушений був звертатись за допомогою до адвоката, тому також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2500 грн., на відшкодування моральної шкоди 200 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 14,30 грн.

Також стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення розміру середнього заробітку та витрат на правову допомогу, представник позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить змінити рішення в цій частині та стягнути з ПАТ «ММК ім.Ілліча» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з 02.06.2012 року по 08.12.2014 року у розмірі 164 428,08 грн., судові витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. При цьому посилається на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином шляхом направлення телефонограми, зареєстрованої у встановленому порядку в журналі телефонограм за №1092, витяг з якого долучений до справи. Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, в якій зазначила про підтримання апеляційної скарги та прохання про її задоволення. Позивач про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав. Тому, виходячи з положень ст.305 ЦУПК України, колегія суддів з урахуванням думки представника відповідача, дійшла до висновку про розгляд справи у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» Новгородської В.В., яка просила апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Як вбачається зі справи, представник позивача оскаржує рішення суду в частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на правову допомогу, а в решті частини рішення суду не оскаржує. Відповідач з рішенням суду погодився та апеляційну скаргу не подав. Тому, розглядаючи справу в межах апеляційного оскарження, колегія суддів перевіряє законність рішення лише в частині позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування витрат на правову допомогу, а в решті частини законність рішення суду не перевіряє.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач з 01.03.2000 року по 01.06.2012 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім.Ілліча». За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.09.2014 року були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 і на його користь стягнуто з ПАТ «ММК ім.Ілліча» заборговану суму індексації заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 1049,93 грн. Рішення набрало законної сили 15.09.2014 року.

Згідно довідки головної бухгалтерії відділу обліку заробітної плати ПАТ «ММК ім.Ілліча» №2/77551 середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці роботи становить 259,76 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з індексації заробітної плати з компенсацією в сумі 1049, 93 грн. на день звільнення, тому дійшов висновку про наявність факту несвоєчасного розрахунку по заробітній платі при звільненні, чим порушено права позивача, у зв'язку з чим позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись положеннями ст.ст.116,117 КЗпП України, з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених в п.20 постанови Пленуму від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», провівши розрахунок згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (з наступними змінами та доповненнями), дійшов до висновку, що з урахуванням середньоденного заробітку позивача в розмірі 259,76 грн. сума середнього заробітку за період з 02.06.2012 року по 08.12.2014 року (день винесення судом рішення) складає 164 428,08 грн. (633 робочих дні за цей період х 259,76 грн.). Разом з тим, враховуючи частковість задоволення позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією згідно рішення суду від 03.09.2014 року, розмір спірної суми, на яку мав право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, інших обставин справи, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, суд визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 2500 грн. і цю суму стягнув з відповідача на користь позивача.

Виходячи з того, що внаслідок невиплати відповідачем позивачу частини заробітної плати останньому було спричинено моральну шкоду. Керуючись положеннями ст.237-1 КЗпП України, п.п.9, 13 постанови ПВСУ №4 від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», суд з урахуванням конкретних обставин справи, виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, характеру порушення прав позивача, дійшов до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди у розмірі 200 грн., яку стягнув з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, керуючись положеннями ст.88 ЦПК України, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд дійшов до висновку, що у зв'язку з частковим задоволенням позову за рахунок відповідача позивачу підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 14,30 грн.

Також на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави суд стягнув судовий збір в загальній сумі 487,20 грн. (243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. - немайнового характеру).

Переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційного оскарження, колегія суддів не може не погодитись з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення, тобто в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, згідно вимог ст.ст.47,116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними в п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.09.2014 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім..Ілліча» про стягнення заборгованості по заробітній платі (індексації заробітної плати з компенсацією за затримку її виплати) було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму індексації заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 1049,93грн., а позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму індексації заробітної плати з компенсацією за період з 01.03.2003 року по 01.06.2012 року у розмірі 4304,25грн. Дане рішення набрало законної сили, тому встановленні ним обставини доведенню не підлягають.

З вказаного рішення вбачається, що від заявлених вимог частка задоволених вимог становить 24,39% (1049,93х100:4304,25). По відношенню до середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні частка задоволених вимог із заборгованості по заробітній платі становить 0,72% (1049,93х100:164428,08), тобто, по відношенню до середнього заробітку спірна сума заборгованості, на яку має право позивач, є незначною.

За таких обставин, виходячи з положень ч.2 ст.117 КЗпП України, враховуючи частковість задоволення позовних вимог про стягнення суми індексації заробітної плати з компенсацією, розмір спірної суми, на яку мав право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, неістотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, враховуючи загальні засади розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 2500 грн.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача на неправильність застосування судом положень ч.2 ст.117 КЗпП України щодо врахування співвідношення спірної суми індексації з компенсацією до середнього заробітку, що повинно застосовуватись співвідношення спірної суми до середньомісячної заробітної плати по Україні за спірний період з 2003 по 2006 рік, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це не ґрунтується на положеннях ч.2 ст.117 КЗпП України роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України, наведеними в п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких при частковому задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. В даному випадку мається на увазі середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, а не середньомісячна заробітна плата по Україні.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Зі справи вбачається, що позовні вимоги були заявлені на суму 165428,08грн. (1644428,08+1000), позов задоволено частково на суму 2700 (2500+200), що від заявлених вимог становить 1,43%. Позивачем понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1000грн. (а.с.13-15). Пропорційно розміру задоволених вимог відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу за рахунок відповідача буде становити 14,30грн. (1000:100х1,43).

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених у пунктах 35,47,48 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільній справі», дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених вимог.

Будь-яких нових обставин чи нових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та які б свідчили про неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, і давали б апеляційному суду підстави провести переоцінку обставин та доказів, зроблену судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено та апеляційному суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону, апеляційних підстав для його скасування чи зміни у справі не вбачається, у зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.