Справа №621/3037/14-ц
Пр. №2/621/369/15
УХВАЛА

24.03.2015 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого Бібіка О.В.,

за участю секретаря Черепахи В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Змієві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

24.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поновлення порушених прав, відновлення меж земельної ділянки та визнання державного акту частково недійсним, третя особа Держземагенство у Зміївському районі Харківської області.

24 березня 2015 року ОСОБА_1 надав до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, в якій вказав, що згідно договору дарування серія ВВО № 737037 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.09.1992 року ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку № 15а по вул. Донецьке шосе в м. Змієві Харківської області, за яким закріплено земельну ділянку, площею 0,1243 га. Поруч розташований будинок № 15, який належить ОСОБА_2, яка є власницею земельною ділянки, закріпленої за її домоволодінням. Однак, при виготовленні технічної документації із землеустрою ОСОБА_2 було допущено ряд порушень діючого законодавства, наслідком чого стало отримання нею державного акту на право власності на землю на підставі фіктивних документів. При цьому, розмір земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2, перевищено та нею захоплено частину земельної ділянки, якою користується позивач, тобто відповідач порушує межі їх спільних з ОСОБА_1 земельних ділянок, порушуючи права позивача як землекористувача. ОСОБА_2, на підставі наявного у неї Державного акту на право власності на земельну ділянку, має намір встановити капітальний паркан, який буде розділяти земельні ділянки її та ОСОБА_1 Таким чином, їй відійде частина земельної ділянки, належної позивачу, оскільки плани земельної ділянки, зазначені в акті погодження меж, в кадастровому плані та державному акті, мають суттєві розбіжності в розмірах її меж. Крім того, ОСОБА_1 вказував, що відповідач уже здійснювала декілька спроб будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК україни, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розгляд справи проведено за відсутності сторін та інших осіб, які беруть участь у справі за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дійшов до наступного висновку:

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на порушення його прав як землекористувача суміжної земельної ділянки, розташованої по вулиці Донецьке шосе, 15-а в м. Змієві Харківської області. Свою юридичну заінтересованість заявник обґрунтовує наявністю в нього права на ? частку будинку № 15-а по вулиці Донецьке шосе в м. Змієві Харківської області. Документом, що посвідчує вказане право, є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Зміївського державною нотаріальною конторою 16 вересня 1992 року, та зареєстрованого в реєстрі за номером 2-1478 (а.с. 9)

Як вбачається із вказаного правовстановлюючого документу спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається із житлового будинку з надвірними будівлями в м. Зміїв вул.. Донецьке шосе, буд. № 15-а Харківської області. На земельній ділянці розташований житловий дерев»яний, обкладений цеглою будинок літ. А-1, житловою площею 45,6 м. кв і надвірні будівлі: огорожа № 1, колонка № 2.

Даний правовстановлюючий документ не містить інформації про розмір земельної ділянки, яка перейшла разом із правом власності на ? частку вказаного будинку до позивача ОСОБА_1

При системному тлумаченні ст. 30 та 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на час виникнення права володіння земельною ділянкою у ОСОБА_1, вбачається, що документом, який посвідчує право власності або право постійного користування землею є державний акт, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Такого доказу позивачем ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову не надано. Отже, не доведено перед судом, який розмір земельної ділянки необхідно для обслуговування ? частки будинку № 15-а по вул.. Донецьке шосе в м. Зміїв Харківської області, має позивач ОСОБА_1, та чи побудова паркану відповідачем на переданій їй у власність земельній ділянці якимось чином порушить ймовірне право позивача ОСОБА_1

До спадкової маси за вказаним свідоцтвом про право власності не віднесено індивідуально визначену земельну ділянку або її ? частку із визначенням розміру та конфігурації для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами чи ? частки вказаного будинку, що належить ОСОБА_1

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ; (Підпункт «ґ» пункту 18 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2);

Відповідно до п.18-1.вказаної постанови при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має зясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Відповідно правових позицій Пленуму Верховного Суду України, які відображені у Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

З огляду на зазначене, враховуючи ті обставини, що позивачем не надано доказів про його право володіння земельною ділянкою, її розмір та конфігурацію, котра межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3, то підстав вважати, що не забезпечення позову у спосіб заборони відповідачу споруджувати огорожу може утруднити чи зробити неможливими виконання рішення суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у спосіб заборони ОСОБА_3 споруджувати огорожу по межі земельних ділянок № 15 та № 15-а по вулиці Донецьке шосе в м. Змієві Харківської області відмовити.

Ухвала може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5-ти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя: О.В.Бібік