У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Мацунича М.В., Панька Б.П.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Тячівського районного суду від 19 листопада 2014 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 1057819 грн. 87 коп. заборгованості по кредитному договорі та судових витрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем 22.03.2005 р. було укладено кредитний договір, по якому останній отримав кредит в сумі 49000.00 грн. Відповідач своїх зобов'язань по поверненню кредиту не виконує в результаті чого виникла заборгованість 1057819 грн. 87 коп., з яких 49000 грн. заборгованість по кредиту, 246139 грн. 17 коп. заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 762680 грн. 70 коп. пеня. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

Рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянта юрисконсульт Дурдинець Р.Ю. скаргу з наведених підстав підтримала та пояснила, що надати розрахунок заборгованості по пені та процентами за користування кредитом в межах строку позовної давності не бажає, оскільки в ПАТ КБ «Приватбанк» не має фахівців, які б змогли зробити ці розрахунки.

Відповідач в судове засідання не явився, про причину неявки не повідомив. Тому суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутності відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши представника апелянта та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем 22.03.2005 р. було укладено кредитний договір, по якому останній отримав кредит в сумі 49 тис. грн. Зобов'язання по поверненню кредиту відповідач не виконав в результаті чого виникла заборгованість, сума якої станом 15.09.2014 р. становить 1 057 819 грн. 87 коп. Але позивачем пропущено строк позовної давності, який слід застосувати у зв'язку з заявою відповідача і тому саме по цій підставі відмовив у задоволенні позову.

Апеляційна скарга містить доводи порушення норм матеріального права, що знайшло своє вираження в неправильному визначенні початку перебігу строку позовної давності, оскільки відповідач визнав суму заборгованості і підтвердження цьому є постанови ВДВС Тячівського РУЮ від 13.04.2011 р. та від 15.02.2013 р. про відкриття виконавчого провадження про стягнення з відповідача суми заборгованості відповідно 223 810,92 грн. та 683 928, 92 грн. і цим самим відповідачем здійснено дії по перериванню строку позовної давності.

Однак ці доводи не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті; відповідно до ч.2 цієї статті докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Зазначені постанови ВДВС Тячівського РУЮ додані до апеляційної скарги і вони не можуть розцінюватись в суді апеляційної інстанції як докази на підставі вимог зазначених статей: до позовної заяви вони не були додані і тому не досліджувались в суді першої інстанції при вирішенні справи. Апелянтом не наведено поважних причин несвоєчасного подання цих доказів. По-друге. Зі змісту цих постанов не можна зробити висновок про те, що вони стосуються даного кредитного договору і, більш цього, наявність цих постанов не свідчить про здійснення дій відповідача по перериванню строку позовної давності по даній справі: вони приймались працівником ДВС, а не боржником.

Відповідно до розрахунку заборгованості остання по даній справі вирахувана з 15.04.2005 р. Згідно п.1.1 договору кредит було надано до 21 березня 2007 року. Відповідно, у банку виникло право на пред'явлення позову з часу не погашення чергового місячного платежу і остаточно право на повернення кредиту в цілому виникло після закінчення часу, на який було видано кредит, тобто 15.05.2007 р.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється в три роки; відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки /штрафу, пені/.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховним Судом України у справі № 6-169 цс 14 висловлена наступна правова позиція.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

На підставі наведеного слід констатувати, що строк позовної давності по окремим місячним платежам закінчився через три роки після несплати місячного платежу, а остаточно по тілу кредиту та процентами за його користування, який повинен був погашений 15.05.2007 р. закінчився також через три роки - 14.05.2010 р. Даний позов подано 16.10.2014 р. Тому суд констатує, що позивачем пропущено строк позовної давності як по тілу кредиту так і по процентам за його користування та штрафним санкціям.

Разом з цим, відповідач продовжує користуватись кредитом до теперішнього часу і відповідно до п.4.1 кредитного договору договір діє до повного виконання зобов'язань за цим договором. Тому він повинен нести відповідальність по сплаті процентів за користування кредитом та пеню і розмір цих платежів слід обчислювати в межах строку позовної давності, які перебували зверненню позивача до суду по кожному виду платежу: по процента - 3 роки, по пені - 1 рік. Однак компетенцією суду не охоплюється нарахування цих сум, а лише правильність цього нарахування при наявності заперечення нарахованих сум. Судом пропонувалось представнику банку юрисконсульту Дурдинець Р.Ю. надати відповідні розрахунки, однак остання відмовився виконати цю пропозицію: представником банку Дурдинець Р.Ю. було заявлено про відсутність фахівців у ПАТ КБ «Приватбанк», які в змозі провести зазначені розрахунки. Не бажав представник банку Дурдинець Р.Ю. і на пропозицію суду скористатись послугами стороннього спеціаліста для проведення цих розрахунків. Тому, в порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, позивачем не доведено конкретної суми заборгованості по процентам за користування кредитом та пені в межах строку позовної давності, що є підставою у відмові у задоволенні позову.

Щодо порушення норм процесуального законодавства, на які є посилання в апеляційній скарзі - порушення рівності перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивність цивільного судочинства, вимог ст.60 ЦПК України - слід зазначити, що таких порушень в ході апеляційного розгляду справи не встановлено.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Тому колегія суддів констатує, що в цілому рішення суду першої інстанції є вірним і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.303, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :