Справа № 569/5703/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2015 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретарів судового засідання Ющук О.С., Багнюк О.І.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідачів ОСОБА_6,

pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi в мiстi Рiвне

справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором про надання послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору про надання послуг недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 підтримала, збільшила розмір позовних вимог та просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 62680 грн винагороди за договором про надання послуг від 16 вересня 2013 року та 62680 грн пені за порушення договірних зобов'язань за цим договором.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16 вересня 2013 року між сторонами був укладений договір про надання послуг (далі - договір), пов'язаних з реалізацією нерухомого майна. Позивач у повному обсязі виконала взяті на себе за договором зобов'язання: подавала оголошення у пресі, в мережі інтернет, по її дорученню дві особи здійснювали роботу по пошуку клієнтів - покупців. 12 жовтня та 29 листопада 2013 року два об'єкти нерухомості, сприяння у відчуженні яких є предметом договору, були відчужені відповідачами, однак розрахунок за договором відповідачі не провели і послуги не оплатили.

Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору про надання послуг недійсним не визнала і в задоволенні зустрічного позову просить суд відмовити.

На заперечення позовних вимог за зустрічним позовом посилається на їх безпідставність та необґрунтованість. Укладений між сторонами договір вважає дійсним, таким, що повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також принципу свободи договору. Крім того зазначає, що 25 грудня 2012 року між сторонами укладався аналогічний договір, який був сторонами виконаний і не оскаржувався.

Представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 не визнала і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримала та просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір про надання послуг від 16 вересня 2013 року.

На заперечення позовних вимог ОСОБА_7 та в обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що жодних дій з боку позивача на виконання договору не було. Огляд приміщень позивач не організовувала і не проводила, особисто не сприяла у відчуженні нерухомого майна, не здійснювала пошук покупців. Відповідачі продаж нерухомого майна здійснили самостійно, без будь-якої допомоги позивача. За таких обставин вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів оплати за договором та стягнення пені. Сам же договір, на думку представника відповідачів, суперечить вимогам чинного законодавства України, оскільки обмежує права відповідачів, як власників, розпоряджатися своїм майном. Крім того, вважає, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є недоведеними та безпідставними, а тому, як основний, так і зустрічний позов, задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що 16 вересня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як замовниками, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, як виконавцем, був укладений договір про надання послуг.

Згідно п.2.1. договору на час дії договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язок сприяти відчуженню об'єктів, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Для виконання обов'язків на час дії договору замовник передає виконавцю ексклюзивні права щодо об'єктів, а саме, права на проведення переговорів з третіми особами в інтересах замовника, що виникають з питань укладення основного договору щодо вказаного у п.2.1. договору нерухомого майна (його відчуження), які надані замовником виключно виконавцеві та протягом дії договору не можуть бути надані іншим особам на території України.

Як зазначено у п.2.5., п.2.6. договору, сторони досягли згоди щодо початкової вартості об'єкта, яка буде оголошуватися виконавцем при проведенні переговорів з третіми особами, у тому числі у засобах масової інформації, рекомендована виконавцем стартова ціна на об'єкт - 583200 грн, що еквівалентно 72000 доларів США.

Права та обов'язки сторін договору (виконавця та замовника) передбачені розділом 3 договору.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що з дня підписання замовником та третьою особою основного договору (відчуження) або з дня підписання між виконавцем та замовником акту приймання-передачі наданих за договором послуг виконавець вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання за договором та має беззаперечне право на отримання винагороди, розмір якої, згідно п.4.2. договору, становить по 16200 грн за кожну квартиру, що еквівалентно 2000 доларів США.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 902 ЦК України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 у позовній заяві, а представник позивача у судовому засіданні посилаються на належне виконання позивачем своїх обов'язків за договором, а саме, на рекламу об'єктів нерухомості в пресі та в мережі інтернет, а також на пошук покупців двома особами за дорученням позивача.

Щодо реклами в мережі інтернет об'єктів нерухомості, сприяння у відчуженні яких є предметом договору, позивач суду жодних доказів не надала.

На підтвердження факту реклами об'єктів нерухомості в пресі позивачем надано суду витяги з друкованих видань - газети «Рівненські оголошення» та рекламного тижневика «Об'ява», які містять оголошення про продаж нерухомого майна.

Однак, суд звертає увагу на невідповідність інформації щодо об'єкту продажу, яка міститься у цих оголошеннях, інформації про об'єкт, зазначеній у договорі.

Так, договором передбачено сприяння у відчуженні об'єктів, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, тобто двох квартир.

В той же час, в оголошеннях мова йде про 1/2 нового цегляного будинку в районі заводу «Агропереробка», гараж, земельну ділянку площею 0,03 га.

Крім того, ціна об'єкта продажу, що зазначається в оголошеннях, не відповідає ціні, обумовленій сторонами у договорі.

За таких обставин, надані позивачем оголошення суд не визнає належними доказами у справі.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що працюють в агентстві нерухомості «Гарант», директором якого є позивач ОСОБА_2 На виконання договору здійснювали рекламу об'єктів нерухомості відповідачів, показували ці об'єкти потенційним покупцям.

Показання вказаних свідків про виконання умов договору про надання послуг від 16 вересня 2013 року суд оцінює критично і при вирішенні спору до уваги не приймає.

При цьому суд враховує відсутність будь-яких документальних підтверджень обсягу та характеру виконаної свідками роботи, а також звертає увагу на підпорядкованість свідків позивачу, який фактично є їх роботодавцем.

Суд також враховує, що договір відповідачами укладався не з агентством нерухомості «Гарант», працівниками якого є згадані свідки, а безпосередньо з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.902 ЦК України, повинна була надавати послугу особисто.

Пунктом 3.1.8. договору виконавець зобов'язався заохочувати професійних посередників до співпраці щодо реалізації об'єкта в інтересах замовника, що не свідчить про реалізацію в договорі права виконавця покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, як передбачено ч.2 ст.902 ЦК України, та не звільняє виконавця від обов'язку надати послугу особисто.

Враховуючи викладене, показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про виконання умов договору суд визнає неналежними та недопустимими доказами.

Судом встановлено, що об'єкти нерухомості, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, були відчужені відповідачами самостійно та без сприяння з боку позивача, як виконавця за договором про надання послуг від 16 вересня 2013 року, що підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 (покупця об'єкта за адресою АДРЕСА_1), письмовою заявою ОСОБА_11 (покупця об'єкта за адресою АДРЕСА_2) і про що свідчить відсутність доказів виконання договору позивачем. При цьому суд враховує, що факт самостійного продажу відповідачами квартир позивачем визнається і, крім того, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Як слідує з письмових претензій позивача на адресу відповідачів від 26 грудня 2013 року та 17 січня 2014 року, сама позивач констатувала та звертала увагу відповідачів на ті обставини, що вказані у договорі об'єкти нерухомості (дві квартири) були відчужені без її відому та без її участі відповідачі провели переговори та підписали договори з третіми особами (покупцями).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що обставини виконання договору позивачем не доведено, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача винагороди за цим договором та пені.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, суд враховує наступне.

Згідно ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Закріплений ст.627 ЦК України принцип свободи договору встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом представник відповідачів посилається на недотримання позивачем при укладенні договору вимог ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, однак належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин ні відповідачі, ні представник відповідачів суду не надали.

Посилання відповідачів у зустрічній позовній заяві та представника відповідачів в судовому засіданні на обмеження договором прав відповідачів, як власників майна, у праві розпоряджатися цим майном, на думку суду, не заслуговують на увагу.

Передбачені договором ексклюзивні права обумовлюють виключне право позивача на проведення переговорів з третіми особами в інтересах відповідачів, які виникають з питань укладення договору на відчуження майна. За умовами договору таке право не може бути надане іншим особам. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що самі відповідачі права на проведення переговорів та права на відчуження належного їм майна не позбавлені і подібного обмеження договір не містить.

Посилання на те, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України) суд також вважає безпідставним та недоведеним, оскільки вони ґрунтуються виключно на невиконанні договору позивачем.

Згідно роз'яснень, наведених у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивач за основним позовом та відповідачі за зустрічним позовом належними та допустимими доказами не довели як самого факту порушення їх прав, свобод чи інтересів, так і обставин, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,88,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором про надання послуг відмовити повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

В зустрічному позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору про надання послуг недійсним відмовити повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 19 січня 2015 року.

Суддя: Куцоконь Ю.П.