Провадження № 2/201/36/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого - судді Браги А.В.

при секретарі - Ляховій І.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Яковенко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/15463/14ц за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2014 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно придбані гроші в сумі 1339,43 гривень та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 31 травня 2005 року він отримав кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 7840,00 гривень, про що був укладений договір № DNHDRK01871673. По вказаному кредитному договору, як зазначає позивач, він розрахувався повністю. Проте, 02 серпня 2013 року відповідач звернувся до Солонянського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього грошових коштів у розмірі 68581,79 гривень. 07 жовтня 2013 року Солонянський районний суд виніс рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку. На початку червня позивач відкрив зарплатну карту в ПАТ КБ «ПриватБанк», на яку зараховувалися кошти. І за час користування цією картою ПАТ КБ «ПриватБанк» списав кошти на суму 1339,43 гривень. Ці кошти ПАТ КБ «ПриватБанк» зняв з карти позивача на погашення неіснуючої заборгованості (09 червня 2014 року - 25,43 гривень, 11 червня 2014 року - 657,00 гривень, 18 серпня 2014 року - 657,00 гривень). Такі дії відповідача позивач вважає незаконними, з огляду на що та з метою захисту своїх законних прав та інтересів звернувся до суду з даним позовом.

Позивач а судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав їх незаконності та необґрунтованості, пояснюючи при цьому, що між позивачем та відповідачем існують триваючі правовідносини за укладеним між сторонами кредитним договором №DNH4KS11411287 від 08 вересня 2005 року, згідно умов якого відповідач набув права договірного списання грошових коштів на погашення існуючої заборгованості позивача перед відповідачем, що і було здійснено ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 31 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNH4K01871673, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 7840,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

07 жовтня 2013 року рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4K01871673 від 31 травня 2005 року (а.с. 5 - 7).

08 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №DNH4KS11411287, згідно умов якого позивач отримав строковий кредит у сумі 5888,76 гривень на купівлю товарів народного споживання на строк 36 місяців по 08 вересня 2008 року включно, з умовою сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки (а.с. 32 - 37).

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник повинен сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

В Заяві на отримання кредиту ОСОБА_1 зазначив, що він ознайомився та згоден з Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Таким чином між позивачем та відповідачем виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, який складається з заяви, Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифів. Вищевказана форма кредитного договору повністю відповідає вимогам та нормам чинного законодавства України.

Даний кредитний договір складається з Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів.

Відповідно до п. 3.2.5 Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено, що позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за Заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Оскільки позивачем вчасно не сплачувались платежі за договором №DNH4KS11411287 від 08 вересня 2005 року в нього виникла прострочена заборгованість, наявність якої підтверджується виписками з ПК Приват24, що надав позивач (а.с. 29 - 31).

На погашення вказаної заборгованості за кредитним договором банк здійснив договірне списання грошових коштів в сумі 657,00 гривень - 11 червня 2014 року та в сумі 657,00 гривень - 18 серпня 2014 року, що підтверджується випискою по рахунку, наданою представником ПАТ КБ «ПриватБанк» (29 - 31).

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаних вище договорів, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається в письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Згідно із п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», договірне списання - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Відповідно до п 26.1 ст. 26 даного Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Договірне списання банком передбачена також п. 6.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного Банку України № 22 від 21 січня 2004 року, відповідно до якого якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається у договорі про розрахунково-касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

А згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №DNH4KS11411287 від 08 вересня 2005 року, зобов'язання за яким позивачем, як позичальником, належним чином не виконувалось, що відповідно до п. 3.2.5 Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам, підписаних сторонами, надає право відповідачу здійснювати договірне списання грошових коштів з поточного рахунку клієнта на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідач в судовому засіданні доказів на спростування наявної заборгованості перед відповідачем за кредитним договором №DNH4KS11411287 від 08 вересня 2005 року суду не надав, доказів оскарження або визнання обумовленого договору судом недійсним або припиненим також суду не надав, з огляду на що суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

Отже, судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у спірних правовідносинах мало місце договірне списання грошових коштів з поточного рахунку позивача, як клієнта банку на погашення заборгованості за обумовленим вище кредитним договором. Таким чином, усі дії банку щодо договірного списання коштів позивача з його дебетової картки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є законними і в межах дії договору.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих грошових коштів.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає дійшов висновку, що судові витрати, що були сплачені позивачем при зверненні з позовом до суду у розмірі 243,60 гривень, відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 31, 57 - 61, 79, 88, 128, 157, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, - відмовити.

Державне мито, що було сплачено ОСОБА_1 при зверненні з позовом до суду у сумі 243, 60 гривень, не відшкодовується.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя : А.В. Брага