Провадження № 2/520/1299/15
Рішення

іменем України

18 червня 2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.

при секретарі Кудіновій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією родиною, -

встановив:

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про встановлення факту проживання однією родиною з ОСОБА_6 з початку 2013 року по 05.10.2013 року дату смерті останньої, та визнати за ним право на користування житловим приміщенням квартирою №131 по проспекту Маршала Жукова, 91 у м. Одесі.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував на те, що він є двоюрідним племінником нині померлої ОСОБА_6, та в звязку з тим, що вона у останні роки потребувала сторонньої допомоги, позивач з початку 2013 року по день смерті проживав із нею однією родиною, здійснював догляд, вів із нею спільне господарство. Також позивач пояснив, що за час спільного проживання між вказаними особами склались довірчі стосунки, що ґрунтувалися на взаємній повазі, притаманні родині. Після смерті ОСОБА_6 позивач добровільно взяв на себе всі турботи з організації її поховання та поніс всі видатки з цього приводу.

Разом з тим квартира, у якій проживали позивач та ОСОБА_6 перебуває у комунальній власності, її наймачем було визначено нині померлу, а місце проживання позивача у такій квартирі зареєстровано не було, хоча в останній час спільного проживання наведених осіб саме позивач здійснював утримання такої квартири (кв. №131 у буд. 91, по проспекту Маршала Жукова, в м. Одесі), - сплачував комунальні платежі, здійснював її поточний та капітальний ремонт, та на теперішній час, у звязку зі смертю основного наймача, він позбавлений реальної можливості у подальшому проживати у такій квартирі.

Таким чином, позивач, вказуючи на наведені обставини зазначав про обмеження його житлових прав та вказуючи на положення діючого законодавства щодо його права на проживання у спірному житловому приміщенні, просив суд встановити відповідний факт проживання позивача з основним наймачем однією сімєю в розумінні ст. 64 ЖК України, та визнати його право на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заперечуючи проти позову представник Київської районної адміністрації звернувся до суду з письмовими запереченнями, у яких поставив під сумнів обґрунтованість вимог позивача та висловив сумніви щодо належності наданих позивачем доказів. Разом з тим представник позивача заперечував проти можливості задоволення позову та вказував на те, що нині померла ОСОБА_6 за життя, у травня 2013 року, звертаючись до Київської районної адміністрації з заявою про визнання її наймачем спірної квартири не вказувала позивача як члена її родини. Зазначав про те, що долучені до матеріалів справи відомості про понесені позивачем видатки на утримання квартири датовані датами після смерті ОСОБА_6, вказав, що позивач по при його твердження у спірній квартирі постійно не проживав та зауважив про те, що довіреність, видана від імені померлої на імя позивача у день її смерті, та що такі обставини викликають обґрунтовані сумніви щодо достовірності її волевиявлення. Додатково наголошував на тому, що сам факт догляду за двоюрідною тіткою не свідчить про її та позивача проживання однією родиною. Одночасно надав до суду письмові докази на підтвердження зазначених обставин.

В судовому засіданні сторони підтримали раніше викладені позиції: Представник позивача та позивач уточнили заявлені ними вимоги та просили суд залишити позов в частині визнання права позивача на проживання у спірній квартирі (№131 по проспекту Маршала Жукова, 91 у м. Одесі.) без розгляду, в іншій частині - наголошували на викладених у позові обставинах та підставах та просили суд задовольнити вимоги про встановлення факту проживання позивача та ОСОБА_6 однією сімєю. Представник відповідача у судовому засідання заперечував проти задоволення позову з наведених у письмових запереченнях підстав.

Треті особи у судове засідання не зявились, пояснень, клопотань, заяв або заперечень не надали. Про час та місце вирішення справи повідомлялись у передбаченому законом порядку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, мати позивача, повідомила суд про відомі їй обставини справи та пояснила, що знала ОСОБА_6 як двоюрідну сестру чоловіка, та в січні 2013 року вона, у звязку з тяжкою хворобою, звернулась до родини ОСОБА_7 за допомогою. В звязку з тим позивач та його дружина, зі згоди ОСОБА_6 на постійній основі проживали разом із нею у її квартирі (№131 по проспекту Маршала Жукова, 91 у м. Одесі.). аж до дня смерті ОСОБА_6 Також ОСОБА_7 зауважила, що бувала у гостях у сина та бачила, що син та ОСОБА_8 вели спільне господарство, спільно здійснювали утримання зазначеної квартири.

ОСОБА_9, яка також була допитана в якості свідка, повідомила суду про те, що проживає у сусідній, з квартирою де проживала ОСОБА_6, та позивач, квартирі (№133 по проспекту Маршала Жукова, 91 у м. Одесі), та знає позивача та його дружину приблизно з 1980 року, оскільки вони часто бували у гостях у ОСОБА_6 Вказала, що з січня 2013 року позивач став часто навідуватися до ОСОБА_6 та допомагати їх уведенні господарства,а у подальшому з лютого 2013 року став проживати у вказаній квартирі на постійній основі та вів із ОСОБА_6 спільне господарство. Додатково пояснила, що із ОСОБА_10 вони перебували у товариських стосунках, часто спілкувалися, та сама ОСОБА_6 їй говорила, що запросила позивача на постійне проживання, оскільки самостійно вести господарство вона була не в змозі та бажала мати біля себе члена родини. Разом з тим вказала, що позивач проживав у вказаній квартирі по день смерті ОСОБА_6, першим дізнався про її смерть, займався всіма питаннями організації та проведення захоронення зазначеної особи. Також свідок підтвердила складання та достовірність акту про проживання від 29.10.2013 року, що засвідчено її підписом, та копія якого долучена до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення та доводи позивача, представників сторін, пояснення свідків, та дослідивши матеріали справи суд зазначає наступне.

Відповідно до системного аналізу положень ст. ст. 234, 235, 256, ЦПК України, суди наділені повноваженнями щодо встановлення фактів проживання осіб однією родиною. При цьому у випадку коли такий факт є спірним справа підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сам факт смерті ОСОБА_6, яка померла 05 жовтня 2013 року, дата її смерті, ті обставини, що вона була наймачем та постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, сторонами не оскаржуються та підтверджені належними доказами: свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №354713, розпорядженням Київської РА Одеської міської ради №2800/045 від 10.06.2013 року, довідками про склад родини.

Факт родинних відносин між позивачем та ОСОБА_6 за ступенем спорідненості двоюрідний племінник двоюрідна тітка, встановлено рішенням суду що має законну силу (рішення Суворівського районного суду м. Одеси №523/18436/13-ц від 17 грудня 2013 року). Така обставина, відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребує.

Щодо інших обставин справи, то вбачається наступне - матеріали справи містять акт про проживання, складений за участі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 29.10.2013 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 з лютого 2013 року проживав та вів спільне господарство з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, по день смерті останньої. Будучи допитаною в якості свідка та попередженою про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань ОСОБА_12 підтвердила достовірність такого акту та відображених у ньому обставин.

На противагу зазначеному акту представником відповідача було надано до суду акти (від 23.10.2013 року, від 05.12.2013 року та від 06.12.2013 року) про не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2.

Акт від 23.10.2013 року складено про те., що квартира АДРЕСА_2 була опечатана, та до того у цій квартирі проживала та була зареєстрована ОСОБА_6, яка померла 05.10.2013 року. Такий сак складено комісією КП ЖКС «Чорноморський» та засвідчено підписами членів комісії, печаткою дільниці №7 КП ЖКС «Чорноморський».

Зі змісту акту від 05.12.2013 року вбачається, що жильці суміжних квартир (квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_13, квартири №127 ОСОБА_14Е.) засвідчили факт не проживання у квартирі №131 бутова ОСОБА_15, та відсутність у ОСОБА_10 будь-яких родичів, з її слів. При цьому суд зазначає проте, що у такому акті зазначено і про жильця квартири №135 того ж будинку ОСОБА_16, від імені якої складено акт, та яка з невідомих причин не засвідчила його своїм підписом. ОСОБА_17 засвідчено печаткою дільниці №1 КП ЖКС «Чорноморський».

Акт від 06.12.2013 року було складено комісією, яка складалась з співробітників КП ЖКС «Чорноморський». Такий акт складено про те, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 не проживав та не проживає. Акт посвідчено підписами членів комісії та печаткою дільниці №1 КП ЖКС «Чорноморський».

Виходячи з конкуренції зазначених доказів та їх взаємної виключності суд зауважує про вказані вище засади змагальності цивільного судочинства та обовязок сторін щодо обґрунтовування переконливості кожного доказу перед судом, зазначає про те, що представником відповідача не обґрунтовано переконливість таких доказів зокрема не заявлено клопотання про виклик та допит у якості свідків осіб, що засвідчили названі акти від 05.12.2013 року та від 06.12.2013 року, а тому суд оцінює їй критично. Натомість акт від 29.10.2013 року вбачається переконливим, оскільки його достовірність підтверджено поясненнями особи, допитаної у якості свідка та попередженої про відповідальність за дачу неправдивої інформації, та її пояснення не були спростовані, заяви про фальшивість такого доказу чи про неправдивість показань свідка у розумінні положень ч.2 ст. 185 ЦПК України від відповідача не надходило.

При цьому щодо посилань сторони відповідача, щодо відсутності у позивача реєстрації місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, як на обставину, що унеможливлює задоволення позову, то суд зазначає про те, що відповідно до наданих за текстом Рішення Конституційного суду України від 14 листопада 2001 року по справі №1-31/2001 розяснень та наслідків розгляду вказаної справи, сама по собі відсутність прописки (реєстрації місця проживання) у розрізі цієї справи не може бути підставою для відмови у задоволенню позову у цій справі.

Разом з тим на підтвердження довірчих стосунків між позивачем та ОСОБА_6 до матеріалів справи долучено копію нотаріально посвідченої довіреності останньої, виданої на імя позивача 25 жовтня 2013 року (в день смерті ОСОБА_6В.) та посвідченої ОСОБА_18, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованої у державному реєстрі за №3144, суд вказує на те, що не приймає критичну оцінку такого доказу, що була надана представником відповідача, щодо фальшивості та невідповідності такої довіреності дійсній волі довірителя, та в звязку з цим вказує на наступне.

Відповідно до приписів інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 р. N 20/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 р. N 283/8882 (п.14), при посвідченні правочинів з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах, та згідно відмітки за текстом довіреності таку перевірку нотаріусом було проведено, та таким чином сумніви, висловлені представником відповідача вбачається необґрунтованими, оскільки окрім власних міркувань та припущень представника, іншими засобами доказування та доказами належність такої довіреності спростовано не було. Так вимог про визнання довіреності недійсною сторонами заявлено не було, відомостей про визнання її недійною або скасування у іншому провадження суду не надано.

Таким чином суд вказує про те, що за аналогією закону, що передбачена ч.8 ст. 8 ЦПК України, положення ст. 59 ЦПК України в частині щодо того, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, у цьому випадку підлягають застосуванню у тому значенні, що оформлена у встановленому законом порядку довіреність, як доказ, може бути спростована лише особливим засобом доказування шляхом надання належних відомостей про визнання її недійсною або скасування.

Натомість представником відповідача не було застосовано відповідних заходів доказування, зокрема не заявлено клопотання про допит нотаріуса, що посвідчив довіреність, інших,присутніх при такому, осіб, у якості свідків, не порушено питання про призначення судової експертизи, тощо.

До матеріалів справи долучено квитанції про сплату комунальних послуг, нарахованих на квартиру АДРЕСА_2, від імені ОСОБА_6, таза підписом з відміткою про прізвище платника «Бутов». Такі квитанції датовані 14.10.2013 року, тобто після смерті ОСОБА_6 Інших відомостей про участь у утриманні спірної квартири позивача, сторонами не надано, однак і такі відомості не спростовані, та сам факт сплати комунальних платежів після смерті ОСОБА_6 свідчить про проживання, та продовження проживання позивача у спірній квартирі, прийняття ним обовязку з утримання такої квартири у повному обсязі. Разом з тим суд зазначає, що згідно наданих позивачем та свідками пояснень, ОСОБА_6 не могла самостійно здійснювати утримання квартири через поганий стан здоровя, а тому пояснення позивача щодо здійснення ним платежів на виконання зобовязань з утримання квартири вбачаються обґрунтованими, натомість пояснення представника відповідача щодо умисної разової сплати позивачем відповідних платежів та його недобросовісності жодного іншого підтвердження, окрім усних пояснень, не знайшли, клопотань про витребування відомостей про платника комунальних послуг за більший період до суду не надходило.

При цьому суд окремо зазначає про те, що у судовому засіданні та з письмових пояснень, наданих сторонами у справі, вбачається переконання позивача та свідків про перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані. Зокрема про таке вказували попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань свідки. Також до матеріалів справи долучено численні медичні довідки та документи, надати належну оцінку яким можливим не вбачається, оскільки прямо на безпорадний стан ОСОБА_6 з них не випливає, а висновок з такого питання потребує спеціальних знань у галузі медицини, та питання про допит спеціаліста чи призначення експертизи з таких питань сторонами не порушувались, та таким чином суд, виходячи з засад змагальності та оціночного характеру визначення «безпорадний стан» приймає пояснення сторони позивача щодо відсутності у ОСОБА_6 фізичної можливості самостійно забезпечувати свої життєві потреби, та потребу у сторонньому догляді за нею.

Щодо посилань представника відповідача на те, що нині померла ОСОБА_6 на час переоформлення особистих рахунків на квартиру АДРЕСА_4 (відповідне розпорядження від 06.06.2013 року), позивача членом своєї родини не вважала, що випливає зі змісту її заяви на видачу розпорядження, оскільки у такій заяві вказано склад сімї одна особа, то суд приймає такі зауваження, та разом з тим зазначає, що проживання позивача у зазначеній квартирі не було зареєстровано у встановленому законом порядку, що перешкоджало включенню його до зазначеної заяви. Окрім того суд зауважує і про те, що через похилий вік та правову необізнаність ОСОБА_6 могла не знати про необхідність зазначення про те, що двоюрідний племінник, яким їх доводився позивач, також має бути вказаний у зазначеній заяві про переоформлення рахунка.

Окрім того, факт невизнання ОСОБА_6 проживання з позивачем однією сімєю на теперішній час однозначно встановити неможливо, та навіть у такому випадку такий факт на сьогоднішній день є предметом розгляду цієї справи, та саме його визнання або невизнання ОСОБА_6 не може бути виключною підставою для ухвалення рішення у справі про задоволення або відмову у задоволенні позову, та потребує системної оцінки у поєднанні з іншими встановленими обставинами справи. Разом з тим така заява в частині складу родини з однієї особи суперечить іншим, викладеним вище, обставинам справи, а тому суд оцінює посилання не неї як на підстави відмови у задоволенні позову критично.

Суспільні відносини щодо проживання фізичних осіб однією родиною врегульовані положеннями ст.ст. 64, 154 ЖК України, ст. 3 СК України.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду України, судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Аналіз вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Відповідно до змісту положень ст. 156 ЖК України До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Статтею 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що членами родини можуть бути визнані будь-які особи, взаємини яких відповідають визначальним ознакам:

-особи поєднанні економічним, побутовим, морально-психологічним укладом,

-особи мають взаємні права та обовязки,

-особи відчувають взаємне почуття відповідальності.

Таким чином предметом доказування у справі є зазначені обставини. Та у випадку встановлення їх судом відповідні вимоги мають бути задоволенні.

З вказаних вище обставин вбачається, що між позивачем та ОСОБА_6 склались родинні стосунки, побудовані на родинних звязках за ступенем спорідненості двоюрідний племінник двоюрідна тітка, що характеризувались спільним побутовим укладом (оскільки ОСОБА_6 за висновками суду потребувала сторонньої допомоги), були поєднані спільними економічними інтересами (що випливає з участі позивача в утриманні житлового приміщення, квартири АДРЕСА_5) та морально-психологічним звязком (про що свідчить те, що позивач відгукнувся на запрошення ОСОБА_6 щодо спільного проживання та здійснював за нею догляд).

При цьому відомостей про неналежне виконання позивачем його морального обовязку перед ОСОБА_6, що потребувала лікування та сторонньої допомоги суду не надано, натомість свідки у своїх поясненнях вказували на те, що позивач дбайливо та відповідально ставився до таких обовязків, нині померла ОСОБА_6 ніколи не скаржилась на стосунки з ОСОБА_6

Щодо взаємного почуття відповідальності, яке існувало між позивачем та ОСОБА_6 по день смерті, то на підтвердження такого, окрім зазначених вище висновків, вказує і те, що позивач, після смерті вказаної особи, взяв на себе організацію поховання та повязані із тим витрати, документи про що долучені до матеріалів справи (товарний чек від 08.10.2013 року, квитанція №213 від 08.10.213 року, довідка №2741, а.с. 12-14 ).

Таким чином, в ході розгляду справи обєктивно встановлено, що позивач з початку 2013 року по день смерті ОСОБА_6 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_3, проживав з останньою як член родини, між ними склались притаманні родині відносини, позивач піклувався про неї як про члена родини, що потребує сторонньої допомоги, вселився в дану квартиру за її згодою, вів з нею спільне господарство, та поховав її як члена своєї родини, що підтверджуються показами свідків, та вказаними письмовими доказами, суд вважає, що позов в частині встановлення факту проживання позивача із померлою однією сімєю підлягає задоволенню. Задоволення такої вимоги щодо визнання позивача членом сімї померлої, що на думку суду не суперечить положенням щодо визнання особи членом сімї наймача, викладеним в ст. 64 ЖК України.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити про мотиви встановлення такого факту, обовязок чого випливає зі змісту ч.2 ст. 256 ЦПК України (відповідно до якого встановленню у судовому порядку підлягають лише ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Так, відповідно до положень ч.2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, атому з встановлення зазначеного юридичного факту випливає право позивача на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_4.

При цьому суд зауважує про те, що за загальним правилом таке право, передбачене положеннями ст. 65 ЖК України, виникає у осіб у порядку ч.1 ст. 65 ЖК України, відповідно до якого наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб, однак дотримання такого порядку не можливе у звязку зі смертю наймача.

Щодо вимог позову у іншій частині (про визнання права проживання позивача у квартирі АДРЕСА_4) то вони були залишені судом без розгляду, оскільки в ході розгляду справи позивач та представник позивача звернулися до суду з відповідною заявою про залишення таких вимог без розгляду, що відповідно до положень ст. 207 ЦПК України є виключною та достатньою підставою для залишення таких вимог без розгляду.

В звязку з залишенням наведених вимог без розгляду суд не надає оцінки доказам, що були надані сторонами на їх підтвердження або спростування, та не стосувались вирішення питання про можливість встановлення факту проживання однією родиною позивача та ОСОБА_6

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у пропорційному, до задоволеної частини вимог, розмірі.

Виходячи з викладеного та керуючись ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 213-215, 234, 235, 256, ЦПК України, положеннями ст. 3 СК України, ст.ст. 64, 154 ЖК України , суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією родиною - задовольнити.

Встановити факт проживання однією родиною ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 з померлою 05 жовтня 2013 року ОСОБА_6 в період з лютого 2013 року до моменту смерті.

Стягнути з Київської районної адміністрації Одеської міської ради понесені позивачем судові витрати в розмірі 229,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста ОСОБА_18 апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров