Справа № 344/4690/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1278/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Вакарук В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Івано-Франківської РДА, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку та зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки за апеляційними скаргами ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

28.03.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобовязань по кредитному договору №229к, укладеного між сторонами 17.07.2008 року на суму 484000 грн., сплатою 20% на рік на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 17.07.2015 року, утворилась заборгованість, яка станом на 05.03.2013 року становила 1 401 116,95 грн., з яких 460 329,10 заборгованості за кредитом, 594 938,93 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, 278890,97 грн. пені, 250 грн. штрафу (фіксована частина), 66707,95 штрафу (процентна складова).

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 у добровільному порядку не виконує зобовязання за договором кредиту, просили звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, передану в іпотеку банку ОСОБА_2 за договором від 17.07.2008 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» для забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту та виселити відповідачів з квартири.

14.06.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем 17.07.2008 року на забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що передана в іпотеку квартира є спільним майном подружжя і ОСОБА_4 не давав згоду на передачу квартири в іпотеку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою від 17.07.2008 р. №229к в розмірі 1 387 172.40 грн., звернуто стягнення на чотирикімнатну квартиру з підвальним приміщенням АДРЕСА_1 що належить іпотекодавцю на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16.11.2006 року Івано-Франківським міським управлінням ЖКГ, що зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 25.12.2006р. за №4672/61, загальною площею 161.6 кв.м., житловою площею 86.7 кв.м., підвальне приміщення пл.34 кв.м., шляхом продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною, визначеною шляхом проведення експертної оцінки суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу, з наданням позивачу права здійснення всіх дій, пов'язаних з продажем.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_3 3441 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення.

Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що вимога про виселення направлялась лише позичальнику та іпотекодавцю, та не адресувалась іншим особам, які зареєстровані та проживають у квартирі, до того ж відсутні докази отримання відповідачами такої вимоги про виселення. При цьому судом не взято до уваги докази направлення повідомлення про виселення та реєстр відправки.

Крім того, судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку», яка регулює позасудовий порядок виселення на підставі договору.

Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині.

ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 також подали апеляційну скаргу, у якій зазначили, що судом не було враховано того, що ОСОБА_3 не давав згоду як подружжя на передачу квартири в іпотеку, оскільки 17.07.2008 року посвідчувався не один договір іпотеки і він давав згоду на передачу квартири в іпотеку за кредитним договором ОСОБА_2 Однак при погодженні передачі майна в повторну іпотеку не зазначено до яких зобовязань така іпотека погоджується.

Не враховано судом і того, що при укладенні договору іпотеки нотаріусу було відомо про всіх прописаних у квартирі, в тому числі і про неповнолітнього ОСОБА_3, однак угода була посвідчена без згоди органу опіки та піклування.

Судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову про визнання договору іпотеки недійсним з посиланням на пропуск позовної давності, оскільки судом не враховано, що позивачем є ОСОБА_3, який на час укладення договору іпотеки був неповнолітнім, та про наявність такого договору дізнався лише після предявлення позову про виселення, а тому ним не пропущена позовна давність.

Крім того, суд вирішив лише позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, а вимоги ОСОБА_3 залишились не вирішеними.

Апелянти також вказують на те, що банк не подавав заяву про застосування позовної давності.

Не враховано судом і того, що договір іпотеки містить недостовірні відомості, зокрема п.12.5 про те, що предмет іпотеки є особистою власністю іпотекодавця; п.12.2 про право іпотекодавця на відчуження предмета іпотеки, що суперечить ст. 63, 65 СК; п.12.9 про те, що іпотекодавцем при підписанні цього договору враховано інтереси дітей та інших членів сімї, які проживають та зареєстровані у квартирі та дали згоду на їх виселення; договір іпотеки датовано 17.07.2008 року, а у п.35 договору вказано, що датою укладення цього договору є 17.08.2008 року.

Не було враховано судом і того, що 25.05.2009 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Необґрунтованою, на думку апелянтів, є і сума заборгованості 1 387 172,40 грн. оскільки банком не наведено розрахунку суми заборгованості та не подано виписки по особовому рахунку.

Позивачем безпідставно проведено нарахування 50% річних з жовтня 2008 року, оскільки перерахована ним 06.10.2008 року сума місячного платежу 6766, 60 грн. по траншу 229к/1 банком була зарахована на рахунок траншу 229к/2, що вплинуло на зміну відсоткової ставки з 20% до 50%.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити зустрічний позов.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» свою апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній. Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не визнала.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник свою апеляційну скаргу підтримали, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 була укладена кредитна угода №229к на суму 484000 грн. і сплатою 20% річних на залишок заборгованості та кінцевим терміном погашення до 17.07.2015 року.

Для забезпечення виконання кредитних зобовязань 17.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1.

Встановлено, що 17.07.2008 року укладалися з ЗАТ КБ «Приватбанк» два договори іпотеки на одну і ту ж квартиру по двох кредитних угодах, позичальником по одному з яких був ОСОБА_3, а по другому його дружина ОСОБА_2

Для отримання кредиту ОСОБА_2 її чоловік ОСОБА_3 надав згоду на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 що посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. за №3475 (а.с.109 т.1).

Для отримання кредиту ОСОБА_4 він дав згоду ОСОБА_2 виступити його майновим поручителем та передати повторно в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 що посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. за №3476 (а.с.110 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_3 належним чином не виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у звязку з чим утворилась заборгованість у розмірі 1 387 172,40 грн.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про обґрунтованість вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення, оскільки позивачем не подано належних доказів направлення відповідачам та отримання ними повідомлення про необхідність погашення заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

У п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» дано розяснення про те, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Крім того, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд дійшов до правильного висновку про пропуск позовної давності, оскільки позов про визнання договору іпотеки від 17.07.2008 року недійсним предявлений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише 14.06.2013 року.

Посилання ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у апеляційній скарзі на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не подавало заяви про застосування позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не передбачено обовязкової письмової форми такої заяви, а як було встановлено, представником ПАТ КБ «ПриватБанк» таке клопотання було заявлено в усній формі.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянтів про те, що судом залишена без вирішення позовна вимога ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що 14.06.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.06.2013 року зустрічна позовна заява прийнята до провадження, позовні вимоги обєднані в одне провадження з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» та розпочався розгляд справи.

22.01.2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали доповнення до позовної заяви про визнання недійсним договору іпотеки.

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_3 фактично поданий ще один зустрічний позов про визнання недійсним договору іпотеки.

Встановлено, що такий позов поданий після початку розгляду справи по суті та судом першої інстанції не був прийнятий до розгляду.

Відповідно до вимог ст. 123 ЦПК відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті.

Посилання ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на те, що 25.05.2009 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором кредиту, а отже і можливу наявність рішення суду у даній справі також не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені доказами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При таких обставинах справи підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

І.В. Бойчук

В.М. Вакарук