Справа № 192/2859/14
Провадження № 2/192/89/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2015 року СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого - судді Омелюх В.М.,
при секретарі - Короті Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових та моральної шкоди,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових та моральної шкоди.
Позивач та його представник, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.17), в судове засідання не з'явились. Згідно письмової заяви представника позивача, який діяв в межах повноважень за договором на представництво інтересів від 08 червня 2013 року (а.с.4-5), прохали розглядати справу у їх відсутність, уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження (а.с.23).
Відповідач КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки створеній рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області ліквідаційній комісії (а.с.19), в судове засідання не з'явився, про причини неявки представника суд не повідомив, як не подав і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, в зв'язку з чим за згодою позивача та його представника суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача згідно положень ст.224 ЦПК України в порядку заочного провадження по наявним у справі доказах.
В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.
Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судом встановлено, що згідно наказу №8к від 02 березня 2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на посаду машиніста насосних станцій 2 розряду(а.с.28), а наказом №16к від 18 лютого 2013 року звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.28), про що проведено відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.4).
З дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження № 192/2287/13-к відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 175 КК України вбачається, що відповідно до довідки головного бухгалтера КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області", яка міститься в матеріалах кримінального провадження, заборгованість КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" по заробітній платі перед ОСОБА_3 за період з вересня 2012 року до 18 лютого 2013 року включно дорівнює 6651 гривня 97 копійок, в тому числі у 2012 році за вересень - 306 гривень 15 копійок; за жовтень - 1293 гривні 32 копійки, за листопад - 1330 гривень 91 копійка, за грудень - 1325 гривень 35 копійок; а у 2013 році: за січень -1319 гривень 98 копійок, за лютий - 1076 гривень 26 копійок (а.с.8,24).
Рішенням Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 07 серпня 2013 року № 167-26/VІ "Про ліквідацію комунальних підприємств, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ району" вирішено припинити діяльність КП "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" та утворено склад ліквідаційної комісії, головою якої є є ОСОБА_4 (а.с.21,22), яка на день розгляду справи судом не припинила свою діяльність, а підприємство не припинено (а.с.20).

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким, чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 до теперішнього часу заробітна плата, щодо розміру якої спір між сторонами відсутній, в тому числі розрахункові, нарахована, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом виплачена не була, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 3 липня 2013 року у справі №6-64 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справі № 1-5/2012 "за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущеного строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, згідно якого судом враховується для здійснення розрахунку середньомісячної заробітної плати за період затримки виплати розрахункових розмір заробітна плата за останні повні два місяці до звільнення, тобто за грудень 2012 року - 1325 гривень 35 копійок та січень 2013 року - 1319 гривен 98 копійок (а.с.8, 24), в зв'язку з чим його середньомісячна заробітна плата становить 1322 гривні 67 копійок, а не 1108 гривень 66 копійок як зазначено в позовній заяві (а.с.2).

В той же час, приходить до висновку, що середньомісячну заробітну плату необхідно стягнути за період з 01 лютого 2013 року по 01 грудня 2014 року у межах зазначеного в позовній заяві строку, оскільки розрахункові позивачеві так і не були виплачені, тобто фактично за 22 місяців, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахункових, щодо розміру яких спір між сторонами відсутній, в сумі 24390 гривень 02 копійки, тобто в межах зазначеного в позові розміру стягнення в цій частині позовних вимог (а.с.2).

Згідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обов'язок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обов'язок належним чином не виконував і не виконує до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки будуть відповідати глибині його моральних страждань та тривалості періоду їх спричинення відповідачем.

В зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 233, 2371, 238 КЗпП України; Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду трудових спорів", ст.ст. 10, 11, 57, 60, п.6 ч.3 ст.79, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових та моральної шкоди, задовольнити.

Стягнути з комунального підприємства "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 6651(шість тисяч шістсот п'ятдесят одна) гривня 97 копійки, допустивши до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більш ніж за один місяць.

Стягнути з комунального підприємства "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать працівникові при звільненні, в сумі 24390 (двадцять чотири тисячі триста дев'яносто) гривень 52 копійок.

Стягнути з комунального підприємства "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з комунального підприємства "Солонянський сільський комунсервіс Солонянської районної ради Дніпропетровської області" на користь держави судовий збір в розмірі 310 (триста десять) гривень 43 копійки в частині позову про стягнення заборгованості з заробітної плати і середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать працівникові при звільненні, та в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок в частині позову про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2015 року.

Головуючий: суддя