Справа 206/6941/14-ц
Провадження 2/206/56/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" січня 2015 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3, про визнання права власності на ? частину квартири, набутої в шлюбі, встановлення порядку користування, зобов'язання не чинити перешкод,

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, придбаної в шлюбі.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з 26.02.1994 року він уклав шлюб з відповідачем. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2013р. шлюб між ним та відповідачем було розірвано. В шлюбі вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру оформили за відповідачем. На даний час він в квартирі не проживає, але має намір користуватися належною йому частиною майна. В квартирі проживає відповідач та їх діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. До початку серпня 2014 року спору між сторонами відносно квартири не було. Проте, коли він сказав відповідачу, що має намір користуватися належною йому частиною квартири, то відповідач вказала, що квартира в цілому належить тільки їй і він не має ніяких прав, тим паче на користування та розпорядження своєю частиною.

На підставі викладеного та з урахуванням останніх уточнень від 27 листопада 2014 року, позивач просить суд поділити спільне майно, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири без поділу в натурі. Встановити порядок користування квартирою, виділивши в користування житлову кімнату 3 площею 12,6кв.м йому та його сину ОСОБА_3, виділити в користування житлову кімнату 4 площею 16,5кв.м відповідачу та сину ОСОБА_4, всі інші приміщення залишити в загальному користуванні. Зобов'язати відповідача не чинити йому та особам, які разом з ним користуються житловою кімнатою 3 площею 12,6кв.м і іншими приміщеннями квартири, які знаходяться в загальному користуванні перешкод в користуванні. Заборонити відповідачу ОСОБА_2 перешкоджати йому у подальшому в здійсненні права володіння, користування та розпорядження належною 1/2 частиною квартири. Судові витрати покласти на відповідача (а.с.32-33).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши позов з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Зазначив, що квартири придбана у шлюбі, він працював, а відповідач займалася господарством, вона почала працювати вже після розірвання шлюбу. Він має намір свою частку подарувати старшому сину, адже позивач виганяє сина з дому, викликає міліцію. В квартирі не мешкає з 2012р., оскільки відповідач зібрала його речі. Він часто був у відрядженнях. До квартири приходив, спілкується з сином. Щодо строків позовної давності зазначили, що вони рахуються з моменту виникнення спору, спору раніше не було, тому строки не пропущені.

Дійсно користувався багатьма автомобілями, міняючи їх. Проте у власність на його ім'я ці автомобілі не були зареєстровані.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили відмовити. Зазначили, що квартира дійсно придбана в шлюбі, але за кошти батька відповідача, письмових доказів не залишилося. Позивач всім казав, що квартиру йому купив її батько. Визначити порядок користування не можливо, у позивача інша жінка і дитина. Відносини з позивачем погіршились з 2009р., а з 2011р. майже не проживали разом, оскільки два роки робили вигляд, що разом заради дітей. Молодша дитина мала проблеми зі здоров'ям. Після розірвання шлюбу, старший син перестав навчатися, були сварки, викликалася міліція, але вона не перешкоджає йому користуватися квартирою. Утримує квартиру лише вона.

Також надали до суду письмові заперечення, які обґрунтовують тим, що як свідчать матеріали справи сторонами не заперечується, що в спірній квартирі, крім її власників також проживають їх діти. У даному випадку очевидним є те, що визначення порядку користування спірною квартирою є неможливим без порушення рівних прав щодо користування нею, як її співвласників , так і членів їх сім'ї. Щодо вимоги позивача стосовно зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні спірним майном, та вимоги щодо заборони перешкоджати у здійсненні права володіння, користування та розпорядження 1/2 частиною квартири, то дані вимоги є не тільки похідними від інших, але й такими, що є передчасними, та необґрунтованими, так як позивачем не було наведено фактів, а до матеріалів справи відповідно, не було додано жодних доказів щодо наявності порушених прав позивача у зазначених площинах взаємовідносин сторін щодо володіння чи то користування спірним майном. Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При розгляді даної справи позивач не зазначив увесь обсяг спільного майна подружжя, яке було нажито під час перебування у шлюбі. Однак, в процесі допиту свідків було з'ясовано, що квартира не була єдиним майном, що було придбано подружжям за час шлюбу. За таких обставин, винесення рішення, щодо задоволення позову стосовно визнання права власності на 1/2 частку квартири не буде таким, що у повній мірі відповідатиме вимогам діючого процесуального законодавства та рекомендаціям постанови пленуму ВСУ, що є обов'язковими для застосування. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, та показань свідків, допитаних у судовому засіданні, позивач фактично припинив спільне проживання у спірній квартирі, утримання цієї квартири та ведення спільного господарства з відповідачем ще навесні 2011 року, що беззаперечно свідчить про вирішення питання щодо нажитого спільного майна подружжя за період часу, що передував поданні позовної заяви до суду, більший, ніж встановлений законодавством строк у три роки. За таких обставин, вважає можливим просити суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.73-75).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що він син сторін, проживає у спірній квартирі. Наразі з відповідачем відносини погані, постійні сварки, вона чіпляється до нього та молодшого брата. Каже, щоб він пішов з квартири, заперечує, щоб спілкувався з батьком він та молодший брат, викликає міліцію. Комунальні послуги сплачує і позивач і відповідач, що йому відомо зі слів.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши цивільну справу № 206/4906/13-ц про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 61 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 26 лютого 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2, актовий запис №66 (а.с.4).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 12 серпня 2013 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 26 лютого 1994 року, - розірвано (а.с.5-6).

З відповіді КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" ДОР від 17.09.2014р. № 10308 станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі за адресою АДРЕСА_1 містяться відомості щодо права власності за ОСОБА_2 (а.с.7).

06 лютого 1998 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.02.1998 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1-259 та зареєстрований в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради (а.с.8-9).

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 має загальну площу 48,8кв.м, житлову 29,1кв.м, підсобна 19,7кв.м, складається з 1 - коридор площею 7,8кв.м, 2 - кладова площею 0,5кв.м, 3 - житлова площею 12,6кв.м, 4 - житлова площею 16,5кв.м, 5 - кухня площею 7,4кв.м, 6 - туалет площею 1,2кв.м, 7 - ванна площею 2,8кв.м (а.с.10-11).

З наданих відповідачем копії виписки по особовому рахунку, копії договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, копій актів вбачається, що по квартирі АДРЕСА_1 є заборгованість по комунальним платежам (а.с.52-60).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона двоюрідна сестра позивача ОСОБА_1 Про квартиру їй відомо зі слів відповідача ОСОБА_2, коли її купували, то більшу частину коштів давав її батько. Відносини у сторін погіршились десь у 2011 році, до цього була дуже гарна родина. Позивач працював, але засновником фірми не був. Вона дружила з відповідачем, про зраду позивача свідок узнала від неї у 2010р. Родина розпалася приблизно навесні 2011 року. Коли вони мешкали разом, позивач повністю утримував сім'ю.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона спілкується з відповідачем, з позивачем - ні, надавала послуги парикмахера на дому. Відповідач у 2010 році розказала, що у неї проблеми з чоловіком, а у 2011 році вони розійшлися, його речей у квартирі немає.

Із пояснень свідка ОСОБА_13, що він знайомий сторін. Працював з позивачем в одній фірмі, але позивач засновником не був. Він заробляв нормально, але недостатньо для купівлі квартири. Він купував машину. Позивач казав, що квартиру купив батько відповідача. Вже майже п'ять років не спілкується з позивачем. Їх старший син з друзями у квартирі вживали наркотичні засоби, син бив матір. Про іншу жінку у позивача він знав. Не проживають приблизно з 2011 року.

У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Змістом ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У п.п. 23, 24 Пленум Верховного Суду України в Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, звертається увага на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Із роз'яснень викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірну квартиру АДРЕСА_1.

Так, в судовому засіданні було встановлено і не заперечувалась сторонами та обставина, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу, а отже є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ст.372 ЦК України). Суду не представлено доказів на підтвердження домовленості про користування квартирою.

У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. (п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Неподільність майна не могла бути оцінена судом внаслідок відсутності клопотання сторін про експертизу для можливості визначення реальності поділу майна.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності(ст.72 Сімейного кодексу України). Оскільки раніше спору між сторонами не виникало, то суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду із цим позовом. Твердження позивача щодо приналежності квартири відповідачці, висловлені в позовній заяві про розірвання шлюбу (а.с. 76) не можуть вважатися вирішенням питання про спільне майно подружжя чи відмовою від права на його поділ.

За положенням ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з цих положень, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі.

Суд вважає, що встановлення порядку користування житловим приміщенням не позбавляє права власності співвласників квартири.

Як видно з копії технічного паспорту на квартиру, вона має дві жтлові кімнати, меншу з яких позивач просить виділити йому та старшому повнолітньому сину, а більшу - відповідачці з меншим сином. Такі вимоги є цілком прийнятними та розумними, проте повнолітній ОСОБА_3 є третьою стороною по справі, і позивач не може виступати в його інтересах; також позивач не представляє інтереси третьої особи за довіреністю. Отже вимога щодо виділення кімнати позивачу разом із повнолітнім сином не може бути задоволена, оскільки останній не заявляв самостійних позовних вимог, також не надано письмових доказів його проживання у спірній квартирі. Також виділення іншої житлової кімнати відповідачці саме разом із неповнолітнім сином виходить за межі повноважень вимог позивача як батька неповнолітньої дитини, оскільки документально визначення місця проживання (з матір'ю чи з батьком) неповнолітнього сина підтверджено не було. Крім того через декілька років неповнолітній матиме право самостійно обирати своє місце проживання, і вирішення позовних вимог у спосіб, заявлений позивачем, може вплинути на його права та законні інтереси.

Тому у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування спірною квартирою у спосіб надання житлових кімнат сторонам та кожному із їх дітей задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача стосовно зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні спірним майном, та вимоги щодо заборони перешкоджати у здійсненні права володіння, користування та розпорядження 1/2 частиною квартири, то дані вимоги є передчасними, так як позивачем не було наведено фактів, а до матеріалів справи не було додано жодних доказів, щодо наявності порушених прав.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Таким чином, розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, з'ясувавши мету звернення позивача до суду, юридичну природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази та документи у їх сукупності, з врахуванням зазначених норм Конституції України та вимог законодавства України, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково.

Крім того згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 756,40грн.

Керуючись ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 88, 130, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1) право власності на ? (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділиши у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,6 м кв., ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 16.5 м кв. Інші приміщення: коридор, кладову, кухню, туалет, ванну та лоджію залишити у спільному користуванні співвласників.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 756,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков