Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 04.04.2001 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом він та його брат -відповідач по справі набули право власності по 1/2 частині кожен на квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 2001 року по даний час протягом 13 років позивач добросовісно користується всією квартирою, здійснює поточні і капітальні ремонти, оплачує комунальні послуги, в цій квартирі проживає також його дружина ОСОБА_4, відповідач весь час участі в утриманні квартири не приймає, житлом не цікавиться, допомоги при здійсненні ремонтів не надає, відповідач надіслав нотаріально завірену заяву про відмову від свого права власності на частину квартири, отже, з 04.04.2001 року по даний час протягом 13 років позивач безперервно, відкрито володіє всім жилим приміщенням вказаної вище квартири, а тому він просить суд визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надано нотаріально засвідчену заяву, в якій відповідач просить суд розглядати справу без його участі, не заперечує проти визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за позивачем за набувальною давністю та відмовляється від права власності на 1/2 частину квартири.

Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками в рівних частинах квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, оформлених 04.04.2001 року державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Янушевською В.М., зареєстровано в реєстрі під № 3-989, що стверджується копіями цих свідоцтв, на яких є реєстраційний напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру по 1/2 частині за кожним із співвласників під № 10916.

В судовому засіданні встановлено, що позивач постійно проживає у АДРЕСА_1 з 2001 року по даний час, разом з дружиною ОСОБА_4 зареєстрований у цій квартирі, утримує цю квартиру, сплачує комунальні послуги, що стверджується довідкою Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 1, актом від 20.12.2014 року, який підписано сусідами позивача та засвідчено підписом начальника ЖЕК № 1.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць /п.1.3/.

А відповідно до п.1.4 цього Положення, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно -це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

А згідно ст.4 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Таким чином, вказані вище нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, позивач та відповідач набули права власності на вказану вище квартиру згідно норм діючого на той час законодавства.

Позивач просить суд визнати за ним право власності на належну відповідачу 1/2 частину квартири за набувальною давністю.

За ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

В п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Верховним Судом України проведено в 2013 році аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, де, зокрема, роз'яснюється, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права /викрадення, шахрайство/.

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто, очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до свого власного /експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо/. Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

І по -третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків.

Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Як встановлено судом і вказано вище, позивач дійсно з 2001 року по даний час, тобто, більше 13 років добросовісно, відкрито володіє всією квартирою АДРЕСА_1, відповідач, як співвласник квартири, відмовився від своєї частки у праві власності на цю квартиру, на що він вказав у нотаріально засвідченій заяві, відповідач проживає в Росії, цією квартирою не користується і наміру користуватися нею не має.

А тому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що рішення суду, яке набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до п.37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: в т.ч. і рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи все наведене та керуючись ст.ст. 182,344 ЦК України, Законом України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868, ст.ст. 10, 60,88,209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. М. Дмитренко