Справа №487/7205/14-ц 04.02.2015 04.02.2015 04.02.2015
Провадження №22-ц/784/394/15 Головуючий суду першої інстанції - Павлова Ж.П.
Категорія - 21 Суддя-доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Кудрею В.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва

від 17 грудня 2014 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство "ДельтаБанк" про визнання договору дарування удаваним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила зазначений позов, який обґрунтувала наступним.

З 19 вересня 2003 року по 22 грудня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

10 грудня 2004 року вона та ОСОБА_6 позичили у ОСОБА_7 185 500 грн. для придбання житлового будинку з метою поліпшення житлових умов.

Однак, будинку на зазначену суму вони не придбали, але купили квартиру за суму 100 000 грн. за адресою АДРЕСА_1.

На суму, що залишилася, вони вирішили придбати у ОСОБА_5, який є батьком її бувшого чоловіка, квартиру АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 зазначала, що не приймала участі у переоформленні квартири, оскільки на той час вона виховувала малолітню дитину, яка хворіла.

У 2014 році їй стало відомо, що 21 жовтня 2005 року замість договору купівлі-продажу відповідачі уклали договір дарування вказаної квартири.

Посилаючись на те, що договір дарування є удаваним, оскільки відповідачі насправді вчинили договір купівлі-продажу, так як ОСОБА_5 були передані 90 000 грн. в рахунок купівлі квартири, ОСОБА_4 просила визнати зазначений договір дарування квартири удаваним, а також визнати, що відповідачі насправді вчинили договір купівлі-продажу.

Відповідачі визнали зазначений позов.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 17 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з неї на користь держави 546 грн.77 коп. судового збору.

В своїй апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що вона не довела того, що оспорюваний нею договір дарування є удаваною угодою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

Стаття 235 ЦК України регламентує, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пункт 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачає, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно з ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу приписів ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, повинен довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 19 вересня 2003 року по 22 грудня 2009 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6

21 жовтня 2005 року ОСОБА_5 - батько бувшого чоловіка позивачки відповідно до договору дарування, посвідченого приватними нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за №1987, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства щодо договору, який укладався (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), передав безоплатно у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2.

Сторонами договору було підтверджено, що вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, що укладався, їм було роз'яснено нотаріусом, договір дарування вказаної квартири не носить характеру уявного та удаваного правочину (п.4.1 договору).

В присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованому ключі від квартири (п.3.2 договору).

16 березня 2007 року зазначена квартира була передана ОСОБА_6 в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк», який передав 08 грудня 2011 року право вимоги ПАТ «Дельта Банк».

Повно і всебічно дослідивши обставини справи, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Як зазначено вище, диспозиція статті 235 ЦК України передбачає вчинення як удаваного правочину, так і правочину, який насправді вчинено між тими самими сторонами.

Позивачкою не було надано суду доказів, що обидві сторони договору дарування, укладаючи між собою договір, бажали приховати договір купівлі-продажу, який вони насправді вчинили.

За такого, суд правомірно відмовив у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю.

Посилання позивачки на те, що представлений нею договір позики від 10 грудня 2004 року про отримання нею та відповідачем ОСОБА_6 у позику 185 500 грн. свідчить про те, що в неї та бувшого чоловіка були кошти для придбання спірної квартири, а тому спірний договір є саме договором купівлі-продажу, колегія суддів вважає безпідставними.

Зазначений договір позики був укладений за 10 місяців до укладання договору дарування.

До того ж позивачка зазначила, що після укладання договору позики вона та відповідач ОСОБА_6 придбали у власність кв.АДРЕСА_1 начебто за 100 000 грн. Однак, належного доказу вартості придбаної квартири не представила.

Укладання через 10 місяців після отримання позики договору дарування не підтверджує факту витрачання цих грошей на придбання спірної квартири.

Крім того, жодних належних та допустимих доказів отримання дарувальником грошей за передачу квартири у власність ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Між тим, вбачаються підстави для скасування рішення суду в частині розподілу судових витрат, так як воно не відповідає вимогам законодавства.

Заявлена позивачкою позовна вимога про визнання удаваним договору дарування є немайновою, що передбачає на підставі пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» сплату судового збору у розмірі 243 грн.60 коп.

Зазначена сума була сплачена позивачкою при подачі позову.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивачки на користь держави 546 грн.77 коп. судового збору підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 17 грудня 2014 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді