Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 серпня 2014 року,

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 9 листопада 2003 року по 10 квітня

2012 року з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого у них у народилась дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, житловий будинок, що знаходиться в

АДРЕСА_2, які оформлені на відповідача та рухоме майно у вигляді предметів побутового вжитку на загальну суму 50 210 грн. Вважала, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказувала, що дочка ОСОБА_5 проживає разом з нею, хворіє, перебуває на диспансерному обліку, а ОСОБА_4 не виконує рішення суду про усунення перешкод їй та дитині в користуванні квартирою АДРЕСА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, має заборгованість по аліментах, а розмір отриманих аліментів не достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Керуючись ст. 70 СК України просила збільшити розмір своєї частки до 2/3 у всьому спільно нажитому майні, у тому числі рухомому майні.

У червні 2012 ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час перебування з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, остання не дбала про матеріальне забезпечення сім'ї, свій заробіток не вносила до сімейного бюджету, витрачала його у своїх власних інтересах. Квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю і була придбана ним за кошти від продажу його особистого житла. Зазначав, що спільним майном подружжя є житловий будинок в с. Поляна Хотинського району Чернівецької області. Просив визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 липня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 серпня 2014 року, заявлені позови задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні решти заявлених позовів відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог та у частині задоволення зустрічного позову, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 у

м. Чернівці та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_4, а житловий будинок сторонами придбано за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та матеріалами справи.

Установлено, що з 9 листопада 2003 року по 10 квітня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому в шлюбі. У шлюбі сторін народилась дочка ОСОБА_5, 2 листопада

2004 року народження.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3

Відповідно до довідки ЖБК№32 від 11 жовтня 2011 року № 117 вартість даної квартири була повністю виплачена батьками ОСОБА_4 у березні 1991 року.

3 травня 2006 року ОСОБА_4 відчужив вказану квартиру шляхом укладення договору -купівлі-продажу. Відчуження квартири відбулося за 277 750 грн, що еквівалентно 55 000 доларів США.

Згідно договору купівлі-продажу від 3 травня 2006 року ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, на підставі письмових доказів наданих сторонами, встановивши, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 придбав за власні кошти, отримані ним від продажу належної йому квартири, суд дійшов вірного висновку, що спірна квартира є його особистою власністю.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 8 вересня 2006 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в

АДРЕСА_2.

Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Ураховуючи викладене, висновок суду про те, що житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки подружжя в якому є рівними відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Правові підстави для збільшення частки у спільному майна подружжя, відсутні.

Проте, не ґрунтується на вимогах закону висновок суду щодо відмови ОСОБА_3 у поділі рухомого майна у вигляді предметів побутового вжитку.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частини рухомого майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оспорюване рухоме майно є спільним майном подружжя, однак позовні вимоги заявлені не у спосіб, передбачений діючими нормами СК України щодо вирішення майнових питань між подружжям, яке розлучилося.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Проте вищезазначені вимоги закону суд залишив поза увагою.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, визначеним ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу.

З обставин справи вбачається, що сторони не домовилися про порядок поділу рухомого майна, про що свідчить позовна заява ОСОБА_3

У порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України, суд належним чином не встановив обсяг рухомого майна подружжя, про поділ якого заявлено позов, та не здійснив його поділ відповідно до закону, тобто спір в частині поділу рухового майна фактично не вирішено.

Ураховуючи те, що при розгляді справи фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування в частині позовних вимог ОСОБА_3 щодо поділу рухомого майна, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 липня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 серпня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 щодо поділу рухомого майна скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 3 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська