Справа № 2/331/566/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі :

головуючого судді - Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю

представника відповідача - Калініної-Заєць Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 січня 2013 року на підставі наказу № 16-к його було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду заступника начальника з економічних питань.

10 червня 2014 року його було звільнено з підприємства за угодою сторін, про що підприємством було видано відповідний наказ № 42-к від 10.06.2014р..

На день його звільнення з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявами про видачу судових наказів, які набрали законної сили та по день звернення з позовом до суду не виконані.

Крім того, у 2014 році внаслідок невиконання ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» судових наказів та обов'язку по виплаті заборгованості по заробітній платі, він був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовом про стягнення зазначених сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12.06.2014р. по 04.11.2014р. в розмірі 31577,91 грн., а також моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2014р. стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки при розрахунку при звільненні в розмірі 31577,91 грн., а також моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн..

Рішення суду від 04 листопада 2014 року набрало законної сили 28 листопада 2014 року, але станом на січень 2015 року відповідачем не виконано.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 05 листопада 2014 року по 04 лютого 2015 року, тобто за 64 робочих днів, в сумі 20297,56 грн. (384,47 грн. (середній заробіток за робочий день) х 64 робочих днів).

Крім того, вважає, що відповідач своїми неправомірними діями завдав йому і моральної шкоди, яка полягає в тому, що відповідачем грубо порушені його законні права, що призвело до моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та організації життя своєї родини, яка складається в тому числі з його 3-х дітей, які перебувають на його утриманні, через що він несе певні моральні страждання, які оцінює у 3000 гривень.

На підставі викладеного, просить суд стягнути з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05 листопада 2014 року по 04 лютого 2015 року в розмірі 20297 гривень 56 копійок, а також спричинену моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн..

В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимог та остаточно просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 05 листопада 2014 року по 16 березня 2015 року, тобто за 91 робочих днів, в сумі 28895,02 грн. (384,47 грн. (середній заробіток за робочий день) х 91 робочих днів), а також спричинену моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн..

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав просив суд їх задовольнити, додатково зазначив, що посилання представника відповідача на невідповідність наданого ним розрахунку фактичним обставинам справи є неспроможними. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ним взято період нарахування заробітної плати за квітень-травень 2014 року, де середній заробіток за день складає 386,82 грн., середній заробіток за період з 05.11.2014р. по 16.03.2015р. без урахування обов'язкових платежів складає 28895,02 грн. На ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» нарахування заробітної плати проводиться згідно погодинних тарифних ставок. При прийнятті його на роботу наказом № 16-к від 29.01.2013р. йому була встановлена погодинна ставка в розмірі 35,77 грн. Згідно наказу № 6 від 04.02.2013р. з 29.01.2013р. йому встановлена надбавка за високі досягнення у праці в розмірі 35% від посадової тарифної ставки. З урахуванням зазначеного, його погодинна тарифна ставка в період роботи на підприємстві становила 48,29 грн. Зазначена тарифна ставка була ним застосована у розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при зверненні до суду із позовом у жовтні 2014 року та із зазначеним позовом представник відповідача погодився. Також, зазначена тарифна ставка була застосована Жовтневим районним судом м. Запоріжжя у розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при ухваленні рішення від 04.11.2014 року по справі № 2/331/1968/14 (ЄУН 331/7990/14-ц), яке набрало законної сили 28.11.2014р. та відповідачем не оскаржувалося. Вважає, що наданий стороною відповідача штатний розклад, відповідно до якого з нього на момент його роботи на підприємстві було знято 35% доплати за високі досягнення не може прийматися до уваги судом, оскільки з наказом про зняття з нього доплати за високі досягнення у розмірі 35% відповідач його не ознайомлював та зазначений наказ не відповідає вимогам ст.ст. 29, 32 КЗпП України.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме на суму 13948,48 грн., в іншій частині позовних вимог просила суд відмовити з підстав, зазначених у письмових запереченнях до позову. З письмових заперечень представника відповідача вбачається, що позивачем невірно розрахована сума заборгованості в частині вирахування середнього заробітку, так позивачем зазначено 386,82 грн., що є невірним, оскільки середній заробіток позивача на день за 2 місяці до звільнення складав 153,28 грн. Зазначений розрахунок випливає з того, що відповідно до судових наказів: № 331/3358/14-ц від 14.05.2014р. на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 2442,19 грн., № 2-н/331/674/14 від 13.06.2014р. на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 3689,21 грн., що разом становить 6131,40 грн. / 40 робочих днів = 153,28 грн. на день. Розрахунком встановлено, що середній заробіток позивача за період з 05 листопада 2014 року по 16 березня 2015 року, тобто за 91 робочих днів становить 13948,48 грн. (153,28 грн. (середній заробіток за робочий день) х 91 робочих днів).

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення позивача та представника відповідача, його письмові заперечення, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 29 січня 2013 року на підставі наказу № 16-к ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду заступника начальника з економічних питань.. (а.с. 8)

Наказом № 6 від 04 лютого 2013 року ОСОБА_2, як заступнику директора з економічних питань з 29.01.2013р. призначено надбавку за високі досягнення у праці в розмірі 35% від посадової тарифної ставки. (а.с. 30)

10 червня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з підприємства за угодою сторін, про що підприємством було видано відповідний наказ № 42-к від 10.06.2014р.. (а.с. 7)

Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та зробити з ним розрахунки в строки визначені законодавством.

На день звільнення ОСОБА_2 з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявами про видачу судових наказів, які набрали законної сили та по день звернення з позовом до суду не виконані.

Крім того, у 2014 році внаслідок невиконання ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» судових наказів та обов'язку по виплаті заборгованості по заробітній платі, ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовом про стягнення зазначених сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12.06.2014р. по 04.11.2014р. в розмірі 31577,91 грн., а також моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2014р. стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки при розрахунку при звільненні в розмірі 31577,91 грн., а також моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.. (а.с. 16)

Рішення суду від 04 листопада 2014 року набрало законної сили 28 листопада 2014 року, але станом на січень 2015 року відповідачем не виконано.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судовими наказами та рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2014 року встановлено, що ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» не здійснило повного розрахунку з звільненим працівником - ОСОБА_2

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Стороною відповідача не надано суду будь-якого належного чи допустимого доказу того, що підприємством вживаються залежні від неї заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобов'язання, а тому суд приходить до висновку, що повний розрахунок при звільненні ОСОБА_2 з підприємства не проведений з вини роботодавця.

Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів.

Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 04.11.2014 р. по 16.03.2015р. за розрахунком позивача становить: (386,32 грн. (середній заробіток за робочий день) х 91 робочих днів) = 35155,12 грн. Розмір податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати становить: 12180,00 грн. х 15% = 1827,00 грн.; 35155,12 грн. - 12180,00 грн. (22975,12грн.) х 17% = 3905,77 грн., а тому загальна сума податку доходів фізичних осіб становить 5732,77 грн. Розмір військового збору, який утримується з нарахованої виплати становить: 527,33 грн. (35155,12 грн. х 1,5%). Враховуючи зазначені розрахунки, суд приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 28895,02 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» про стягнення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача по справі моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови "«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Як на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, останній посилається на те, що порушення його законних прав призвели до моральних страждань та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та організації життя своєї родини, яка складається в тому числі з його 3-х дітей, які перебувають на його утриманні, через що він несе певні моральні страждання, які оцінює у 3000 гривень.

За подібних обставин, та керуючись принципом розумної достатності, суд вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди, стягнувши з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Оскільки мінімальна заробітна плата на 1 січня 2015 року становить 1218,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в розмірі 298,95 грн.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях.

Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, в даному випадку предметом доказування є сума середнього заробітку позивача ОСОБА_2 на день, з якої проводиться розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2014 року по 16 березня 2015 року (включно).

З наданого стороною позивача розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2014 року по 16 березня 2015 року (включно) вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за два місяці до звільнення з підприємства, тобто квітень-травень 2014 року становить 386,32 грн.

З наданого стороною відповідача розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2014 року по 16 березня 2015 року (включно) вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за два місяці до звільнення з підприємства, тобто квітень-травень 2014 року становить 153,28 грн.

Аналізуючи надані сторонами докази на підтвердження середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 за два місяці до звільнення з підприємства, тобто квітень-травень 2014 року, суд приходить до наступного.

Як на доказ щодо розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_2, останній посилається на те, що на ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» нарахування заробітної плати проводиться згідно погодинних тарифних ставок, при прийнятті його на роботу йому була встановлена погодинна ставка в розмірі 35,77 грн., та додатково встановлена надбавка за високі досягнення у праці в розмірі 35% від посадової тарифної ставки.

Як на доказ щодо розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_2, представник відповідача посилається на те, що на ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» при прийнятті ОСОБА_2 на роботу йому була встановлена погодинна ставка в розмірі 35,77 грн., та додатково встановлена надбавка за високі досягнення у праці в розмірі 35% від посадової тарифної ставки, яка в подальшому відповідно до штатного розкладу з 01 квітня 2014 року була скасована та до складу заробітної плати не входила.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, наказом № 6 від 04 лютого 2013 року ОСОБА_2, як заступнику директора з економічних питань з 29.01.2013р. призначено надбавку за високі досягнення у праці в розмірі 35% від посадової тарифної ставки. (а.с. 30)

Частино 3 статті ст. 32 Кодексу законів про працю України передбачено, що і зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

З коментаря до зазначеної статті Кодексу законів про працю України вбачається, що при змінах в організації виробництва і праці власник повинен додержуватися наступного порядку. Спочатку видається наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці, а також зміни розміру і системи оплати праці, у якому розкривається зміст цих змін, даються відповідні доручення посадовим особам для здійснення таких змін. Працівники, істотні умови праці яких у зв'язку із змінами організації виробництва і праці, а також змінами розміру і системи оплати праці персонально попереджаються про конкретний день (але не раніше ніж через два місяці після персонального попередження), з якого починається запровадження таких змін. Безпосередньо перед початком роботи відповідно до змінених істотних умов праці, а також змінених розміру і системи оплати праці видається відповідний наказ, з яким знайомляться працівники підприємства.

Виходячи із коментарів до зазначеної норми права, суд приходить до висновку, що в даному випадку ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» повинно було видати відповідний наказ про зміну умов оплати праці в бік погіршення та персонально ознайомити ОСОБА_2 з ним.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що останньому про зазначений наказ відомо не було, його з текстом такого наказу не знайомили, як і не знайомили з текстом наказу про затвердження нового штатного розпису та введення у дію зміни істотних умов оплати праці з 1 квітня 2014 року.

Крім того, як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2014 року про стягнення з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в його основу покладено розрахунок позивача без урахування штатного розкладу підприємства з 01 квітня 2014 року, тобто покладено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 з урахуванням 35% доплати за високі досягнення. Також, з тексту рішення суду вбачається, що представник підприємства з позовом в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні погодився, як і погодився з наданим ОСОБА_2 розрахунком.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на невірність розрахунку позивача є неспроможними, оскільки спростовуються наведеними нормами діючого законодавства України, встановленими під час розгляду ціє справи обставинами та обставинами, встановленими рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2014 року (справа № 2/331/1968/14 (ЄУН 331/7990/14-ц), які відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 88 ЦПК України, ст.ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. 124 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., Порядком обчислення заробітної плати, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект», 69095, м. Запоріжжя, площа Пушкіна, 4, (інші відомості про боржника у матеріалах справи відсутні) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, (ІПН: НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 05.02.2003р.) компенсацію за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 05 листопада 2014 року по 16 березня 2015 року (включно) в розмірі 28895 (двадцять вісім тисяч вісімсот дев'яносто п'ять) гривень 02 копійок без урахування податків та обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок, а всього 29 895 (двадцять дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто п'ять) гривень 02 копійок..

Стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект», 69095, м. Запоріжжя, площа Пушкіна, 4, (інші відомості про боржника у матеріалах справи відсутні) на користь держави (Державний бюджет Жовтневого району м. Запоріжжя, код ЄДРПОУ: - 38025440, Банк одержувача: - ГУДКСУ у Запорізькій обл.., МФО: 813015, рахунок: 0003, код бюджетної кодифікації: 22030001) судовий збір за подання позову майнового характеру в розмірі 298 (двісті дев'яносто вісім) гривень 95 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання рішення суду апеляційної скарги.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

16.03.2015