Номер провадження: 22-ц/785/3153/15
Головуючий у першій інстанції Погрібний С.О.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання за нею права користування кімнатою площею 9,2 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, вселення та виселення відповідачів.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послалась на те, що договір найму зазначеної квартири укладений з ОСОБА_10, на якого був відкритий особовий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, в квартирі залишився зареєстрований син померлого, батько позивача - відповідач ОСОБА_4

Позивачка отримала згоду про вселення у спірне майно від відповідача. Проте, вселитися до квартири позивачка не має можливості, оскільки в квартирі мешкають відповідачі, що є порушенням її прав.

В судовому засіданні:

- представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі;

- відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, відповідно до раніше поданої заяви позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутності, письмово дав згоду позивачу на зайняття спірного приміщення;

- відповідач ОСОБА_7, її представник ОСОБА_8, який також представляє інтереси ОСОБА_5, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у їхньому задоволенні з огляду на їх необґрунтованість.

Інші учасники по справі у судове засідання не зявились.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Суд першої інстанції вирішив:

- визнати за ОСОБА_3 право користування житловою кімнатою площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1;

- вселити ОСОБА_3 в житлову кімнату, площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1;

- виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з житлової кімнати, площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 (в інтересах ОСОБА_7) просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_7 ОСОБА_6) просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити частково.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи вищевказаний позов суд першої інстанції виходив з наступного.

ОСОБА_10 був наймачем кімнати площею 9,2 кв.м. у квартирі спільного заселення під АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із довідкою про склад сімї та прописку в кімнаті площею 9,2 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_4 та його померлий батько ОСОБА_10 (до дня смерті).

Як вбачається зі змісту свідоцтва про народження ОСОБА_3, вона є донькою ОСОБА_10.

ОСОБА_3 та ОСОБА_13 зареєстрували шлюб 25 липня 1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 149.

Позивач після одруження обрала прізвище чоловіка - ОСОБА_3.

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є тією самою особою, яка, за визначенням правила ст. 65 ЖК УРСР.

Предметом цього спору є житлова кімната, площею 9,20 кв.м., розташована в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1.

Після смерті наймача ОСОБА_10, в спірному приміщенні залишився зареєстрованим член сімї наймача ОСОБА_4

Таким чином, до ОСОБА_4, як до єдиного зареєстрованого у спірному житлі користувача та члена сімї померлого, перейшли усі права та обовязки наймача квартири (у цьому спорі - спірної кімнати) за відповідним договором найму житла, у тому числі право щодо вселення до спірного приміщення інших осіб.

З заяви ОСОБА_4 вбачається, що інші відповідачі перешкоджають йому та його дочці у користуванні спірним приміщенням (т. 01, а.с. 246).

Враховуючи наявність згоди наймача спірної кімнати на вселення позивачки до вищевказаного житла, відсутність інших осіб, які б були вправі на законних підставах заперечувати проти вселення позивача до спірної кімнати, районний суд дійшов до висновку про можливість визнання за позивачкою права користування зазначеною кімнатою площею 9,2 кв.м. у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1, а також вселення останньої у спірне приміщення.

Оскільки, спірна кімната є обєктом окремого договору найму жилого приміщення, відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не вправі були самовільно займати це житло без згоди його наймача ОСОБА_4.

На обґрунтування таких дій зазначені особи мали надати суду його письмову згоду, як це вимагається правилом частини 1 статті 65 ЖК УРСР, чого вчинено не було.

З огляду на зазначене вище, вселення відповідачів є самовільним, що саме по собі не створює для них будь-яких прав на житло незалежно від тривалості такого протиправного користування.

ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживають та користуються усією квартирою спільного заселення АДРЕСА_1, зокрема, й кімнатою, площею 9,2 кв.м. зазначеної квартири, у яку вони вселилися після смерті ОСОБА_10

Згідно з рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права користування спірною кімнатою відмовлено, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є квартирою загального користування.

У зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_5 і члени її сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які займають окрему кімнату площею 20,40 кв.м.

Наймачем ізольованої кімнати площею 9,20 м.кв. у спірній квартирі до 1990 року був ОСОБА_10 та член його сім'ї син ОСОБА_4 з 1979 року і до цього часу зареєстрований у спірній квартирі з правом проживання у кімнаті площею 9,20 м.кв.

Відповідачка ОСОБА_5 не є наймодавцем ізольованого жилого приміщення площею 9,20 м2 у квартирі загального користування, не є наймачем спірного жилого приміщення і не є членом сім'ї колишнього наймача ОСОБА_10 та його сина ОСОБА_4

Наведені обставини стали підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право користування квартирою та про визнання за нею права користування спірною кімнатою.

Вищевикладене свідчить про неправомірне користування ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кімнатою, площею 9,20 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1.

Також, районний суд вказав, що рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про вселення, виселення, відшкодування моральної шкоди не має преюдиційне значення для вирішення саме цього позову.

Враховуючи, що позивачкою доведено усі обставини, на які вони посилається в якості підстав позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення вищеназваних позовних вимог.

Судова колегія вважає, що з вищевказаним рішенням суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 права користування житловою кімнатою площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1, вселенні ОСОБА_3 в житлову кімнату, площею 9,2 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 погодитися не можна, оскільки суд в цій частині неповно зясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до невірного вирішення справи в зазначеній вище частині, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 1- 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції у вищевказаній частині скасовує, ухвалює у зазначеній вище нове рішення з наступних підстав.

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2013 року, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про вселення в квартиру АДРЕСА_1, виселення ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 з жилої кімнати площею 9,20 кв.м. в кв. АДРЕСА_1 та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вищевказаного рішення районного суду, у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 ніколи не проживала в комунальній квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 108-111).

Згідно з рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року (яке набрало законної сили), вищевказане рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у позові до зазначених вище відповідачів про вселення, виселення, відшкодування моральної шкоди - залишене без змін.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що районний суд правомірно виходив з того, що право ОСОБА_3 на користування кімнатою 9,20 кв.м. у квартирі загального користування АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку не визнано (а.с. 132-135).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судова колегія вважає, що звернення ОСОБА_3 з вищевказаними позовними вимогами - вже були предметом розгляду суду, зазначені вище обставини встановлені судом з винесенням судового рішення, яке набрало законної сили, а тому в позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання за ОСОБА_3 права користування житловою кімнатою площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1, вселенні ОСОБА_3 в житлову кімнату, площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1-3 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 та апеляційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та виселення в частині визнання за ОСОБА_3 права користування житловою кімнатою площею 9,2 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1, вселенні ОСОБА_3 ОСОБА_3 в житлову кімнату, площею 9,2 кв.м., в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання за ОСОБА_3 права користування житловою кімнатою площею 9,2 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1, вселенні ОСОБА_3 в житлову кімнату, площею 9,2 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та виселення - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко