_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5699/15
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

30 жовтня 2015 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Сукач П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву позивача про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом у якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 10.01.2014 року, строк виконання за якою настав 10.01.2015 року, у загальному розмірі 1200000,00 грн.

21.10.2015 року було відкрито провадження у справі.

29.10.2015 року представник позивача звернувся до суду з заявою про застосування заходів забезпечення позову у якій просив суд накласти арешт на приналежне відповідачу нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_1, оскільки за його переконанням за рахунок такого майна у майбутньому може бути задоволено вимоги позивача, у випадку задоволення позову, та натомість відповідач, дізнавшись про відкриття провадження у справі, може вжити умисних заходів з відчуження приналежного йому майна та штучного погіршення свого майнового стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Після надходження 29.10.2015 року заява про застосування заходів забезпечення позову була передана судді Прохорову П.А. 30.10.2015 року.

Сторони в судове засідання не викликались.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, встановив наступні обставини:

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Подана позивачем заява про застосування заходів забезпечення позову формально відповідає приписам та вимогам, встановленим ч.2 ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 розяснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до положень ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим з наданих до суду відомостей цивільної справи №520/13556/15-ц передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову не вбачається.

Так, на вирішенні суду перебуває спір про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1200000,00 грн. що випливає з укладеного між сторонами договору позики та невиконання відповідачем його умов в частині строків повернення позики.

З метою забезпечення грошових вимог позивач просить суд про накладення арешту на майно відповідача - квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Така можливість передбачена положеннями п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України: позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачу і знаходиться у нього або інших осіб.

З такого вбачається, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно необхідно встановити, чи належить на час вирішення питання про забезпечення позову таке майно відповідачу.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову позивач надала до суду не завірену копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН», №13121626 від 03.01.2007 року, з якого вбачається, що за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Відомостей про особу відповідача, що підтверджували б його недобросовісність, чи обєктивно-достовірні відомості про те, що відповідач має намір на відчуження приналежного йому майна, чи ухилення від виконання рішення - позивач не надала. Сам факт не повернення відповідачем грошових коштів, на який посилається відповідач не є достатнім доказом недобросовісності відповідача.

Позиція відповідача щодо заявлених до нього позовних вимог суду не відома.

Оцінюючи такі докази та відомості у їх сукупності, суд вказує на те, що зазначений витяг датовано 03.01.2007 роком, тобто більше 8 років тому, а тому достовірність та актуальність відображених у ньому відомостей викладає обєктивні сумніви та заслуговує на критичну оцінку.

Натомість з клопотанням про витребування доказів щодо приналежності зазначеного майна позивач не звертався.

З такого суд критично оцінює наведені докази приналежності відповідачу майна, та зазначаючи про те, що вказана квартира безпосередньо не є предметом спору у справі про стягнення заборгованості, відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про застосування заходів забезпечення позову з мотивів його необґрунтованості.

Разом з тим суд розяснює позивачу те, що відмова у застосуванні заходів забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з аналогічними вимогами за умови належного їх обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 151 153, 208-210 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Прохоров П. А.