Справа № 2-294/10
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2010 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Гуревського В.К.

за секретаря Кузнецовій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Сьомої одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заяви незаконною, свідоцтва про право на спадщину недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та відшкодування витрат на поховання,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, про повернення майна, зобовязання відшкодувати витрати

та стягнення моральної шкоди,

за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю третьої особи: приватного нотаріуса ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання укладеним, визнання права власності та визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

20 вересня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації в м. Одесі, 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності.

Уточнивши свої позовні вимоги під час слухання справи представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_5 просила суд встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_6, визнати заяву ОСОБА_1, посвідчену 08.10.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 незаконною, визнати свідоцтво про право на спадщину, видане 17.11.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної ОСОБА_7 на імя ОСОБА_8 на спадкове майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 недійсною, визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на ? частку квартири АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, повязані з похованням у розмірі 5000,0 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що він є сином ОСОБА_6, померлого 22.06.2002 року і спадкоємцем за заповітом на майно, відкрите після його смерті. У шестимісячний строк з часу відкриття спадщини ОСОБА_1 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Позивач вважає, що його заява, посвідчена 08.10.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, яка стала підставою для видачі свідоцтва про право спадщину за законом на імя ОСОБА_8 на спадкове майно у вигляді ? частки квартири АДРЕСА_2 не може бути розцінена як відмова від спадщини, оскільки вона не передбачена законодавством, суперечить моральним засадам суспільства і за своїм змістом має характер відмови від права на звернення до суду. ОСОБА_1 вважає, що виниклі спадкові відносини регулюються правилами ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК в редакції 2004 року і строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. З цього приводу свідоцтво про право на спадщину видається у відповідності зі статтями ЦК УРСР 1963 року. Крім того, позивач зазначив, що витрати, повязані із похованням ОСОБА_8 підлягають відшкодуванню з боку спадкоємця в особі ОСОБА_2

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування на спірну квартиру. Після остаточного уточнення позовних вимог ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 після ОСОБА_8, повернути з володіння ОСОБА_1 спірну квартиру, стягнути з ОСОБА_1 втрачений дохід в розмірі 75000,0 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,0 грн. та судові витрати, посилаючись на таке. ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 згідно заповіту від 22.06.2005 року. Про смерть ОСОБА_8 він дізнався 24 вересня 2006 року в Москві, повернувшись з тривалого відрядження та прослухавши повідомлення на телефонному автовідповідачу від сусідів ОСОБА_8. Приїхавши до Одеси, вже після поховання покійної, він розрахувався з сусідкою, яка доглядала за нею в останні дні та домовився з ОСОБА_9 про покриття витрат, пов'язаних з похованням. Ніяких претензій з боку ОСОБА_9 на спадкове майно не було. Ключі від квартири залишилися у ОСОБА_2 При приїзді до м. Одеси на сороковини смерті ОСОБА_8 ОСОБА_1 відмовився впустити його в квартиру. ОСОБА_2 звернувся із заявою до сьомої Одеської нотаріальної контори про відкриття спадкової справи та оформлення документів на спадкове майно, але йому було відмовлено.

До суду звернулась третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 з вимогою про визнання угоди довічного утримання, укладеної у серпні 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, посилаючись на те, що ОСОБА_3 з осені 2004 року доглядала за ОСОБА_8 та була її сусідкою, в останній рік життя померлої на її прохання проживала разом з нею. За бажанням померлої до неї додому приїхала ОСОБА_4, приватний нотаріус, яка склала договір довічного утримання. Уточнивши в подальшому позовні вимоги ОСОБА_3 просила суд визнати укладеним у серпня 2006 року договір довічного утримання між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі укладеного договору довічного утримання, визнати недійсним заповіт, складений 22 червня 2005 року ОСОБА_8 на імя ОСОБА_2

Сторони в судовому засіданні наполягали на своїх вимогах, кожна сторона просила суд відмовити у задоволенні вимог інших сторін у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази, суд частково задовольняє позов ОСОБА_1, частково задовольняє позов ОСОБА_2 та відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ м. Одеси 06.12.1996 року та зареєстрованого в органах БТІ та РОН м. Одеси.

ОСОБА_6 помер 22.06.2002 року, про що свідчить актовий запис № 5621 відділу реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до умов якого заповідав належну йому частку квартири АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_1. Заповіт посвідчений 19.02.1997 року державним нотаріусом Девятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 та за наявними в Одеському державному нотаріальному архіві даними заповіт не скасований та не змінений.

ОСОБА_1 є сином померлого та спадкоємцем за заповітом на майно, відкрите після смерті батька.

Спадщина ним прийнята. У шестимісячний термін від дня відкриття спадщини ОСОБА_1 фактично вступив в управління та користування спадковим майном. Крім частки спадкової квартири, він особисто прийняв належне померлому майно, а саме ордени, предмети домашнього побуту. Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини своїми діями, він вживав необхідних заходів щодо збереження спадщини: наглядав за квартирою, ніс витрати, повязані з її утриманням, та шляхом особистих вкладень коштів здійснив поточний ремонт у ній. Фактичне прийняття спадщини підтверджується показаннями свідків, наявністю у ОСОБА_9 правовстановлюючих документів на квартиру, квитанцій про сплату комунальних послуг за користування житлом,а також наявність документів, що підтверджують право на ордена померлого.

За життя ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири АДРЕСА_1, саме на частку, яка згідно заповіту заповідалася ОСОБА_1 Свідоцтво видано державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 11.11.2004 року та зареєстровано у електронному Реєстрі прав на нерухоме майно.

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 02.09.1993 року «Про нотаріат», від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Законом визначено поняття відкриття спадщини. Так, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

По спадщині, яка відкрилася і термін шести місяців сплив до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Свідоцтво про право на спадщину видається у відповідності зі статями ЦК УРСР 1963 року. Ці ж правила застосовуються також при видачі свідоцтва про право на спадщину на обовязкову частку, згідно ст. 535 ЦК в редакції 1963 року.

Як вбачається із матеріалів справи, у вересні 2004 року ОСОБА_8 звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини, належної ОСОБА_6, померлого 22.06.2002 року. З приводу цього відкрита спадкова справа № 888/2004. Факт прийняття спадщини ОСОБА_8 перевірено нотаріусом по спільному проживанню із спадкодавцем за нормами діючого ЦК України, що є неприпустимим, оскільки до виниклих правовідносин згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року застосовуються норми ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну із дій, передбачених цією статтею - фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. При цьому відповідно до ст. ст. 548, 549 та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 року № 4 „Про практику розгляду судами України справ про спадкування фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу її відкриття.

Свідоцтво про право на спадщину за законом видано ОСОБА_8 на підставі заяви ОСОБА_1, змістом якої є відсутність з його боку будь-яких дій, передбачених ст. ст. 1268, 1270 ЦК України та зобовязань щодо звернень до суду з питань продовження строку на прийняття спадщини.

Заява ОСОБА_1 від 08.10.2004 року, що посвідчена державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 не може бути розцінена як відмова від спадщини, вона не передбачена законодавством, суперечить моральним засадам суспільства і за своїм змістом має характер відмови від права на звернення до суду.

Закон надає право спадкоємцю право відмовитися від спадщини лише протягом шести місяців з дня її відкриття. Особа, яка прийняла спадщину, вправі передати право на все або на частину одержаного за спадщиною майна іншому спадкоємцеві лише на підставі загально-цивільних угод договору купівлі-продажу, дарування, міни, тощо.

Доводи ОСОБА_1 щодо не реалізації з боку ОСОБА_8 за життя свого права на отримання обовязкової частки не відповідають закону. На день смерті ОСОБА_6, ОСОБА_8 проживала разом із спадкодавцем, відносилася до категорії осіб, які мають право на обовязкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Той із спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Позбавлення особи права на обовязкову частку судом ЦК не передбачає. Отже, обовязкова частка ОСОБА_8 складає 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 відповідно до вимог ст. 535 в редакції ЦК України 1963 року.

З вищенаведених підстав суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину, видане на імя ОСОБА_8 неправомірно і підлягає визнанню у судовому порядку недійсним.

29.08.2006 року померла ОСОБА_8, про що свідчить актовий запис № 7878 першого відділу реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт відповідно до умов якого усе майно, яке б належало їй на час смерті заповідала ОСОБА_2 Таким чином, ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_8 належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (1/2 частка+1/6 обовязкова частка).

ОСОБА_1 понесені витрати на поховання ОСОБА_8 визначив в розмірі 5000,0 грн., що підтверджується квитанціями. Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із спадкоємців або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Відмовляючи в решті позовних вимог ОСОБА_2 суд виходить з того, що ОСОБА_2 на момент виникнення спору не був власником спірної квартири, не довів розміру втраченого доходу від користування квартирою та спричинення йому моральної шкоди та її розміру.

Щодо відмови в позовних вимогах ОСОБА_3 суд керується вимогами ст. ст. 203, 744, 745, 1000-1003 ЦК України

Судом встановлено, що за своє життя ОСОБА_8 надала довіреності від 23.08.2006 року, за реєстровими № 1292, 1293, якими уповноважила ОСОБА_3, яка мешкає в АДРЕСА_3, бути її представником в філії №7860/0178 Одеського міського відділення ВАТ „Державний ощадний банк України в м. Одесі з питання одержання належної ОСОБА_8 пенсії з рахунку №30927 П, та бути її представником в усіх компетентних органах, установах підприємствах та організаціях всіх форм власності (в тому числі в КП „ОМБТІ та РОН) з питання оформлення документів, необхідних для укладання та оформлення ОСОБА_8 договору довічного утримання на квартиру під № 15 у будинку під № 148, корпус № 2 по вулиці Щорса в м. Одесі.

Згідно із відповідями приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 03.05.2007 року, від 15.06.2007 року, вбачається, що в серпня 2006 року договору довічного утримання за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 посвідчено не було; 23 серпня 2006 року від імені ОСОБА_8 на імя ОСОБА_3 були посвідчені дві довіреності (за реєстровими № 1292, 1293).

Згідно відповідь Одеської обласної клінічної лікарні від 26.07.07 року №1880, вбачається, що ОСОБА_8 знаходилась на стаціонарному лікуванні в ОКЛ з 23.08.2006 року до 26.08.2006 року і отримувала лікування за рахунок лікарні в межах фінансування. За свідченням лікуючого лікаря ОСОБА_11 родичі не відвідували хвору, а додаткові ліки були придбані ОСОБА_3, що також підтверджується довідками з КУ „Міська поліклініка №16.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (ст. 745 ЦК України).

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Тобто за змістом цієї статті повірений зобовязується здійснювати означені договором дії з метою виникнення, зміни або припинення прав та обовязків у довірителя, але ці дії мають бути правомірними, не повязаними з діями сугубо особистого характеру, повірений керується інтересами довірителя при виконанні доручення.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).

Таким чином, договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 відповідно до вимог глави 57 ЦК України укладений не був, його державна реєстрація не здійснювалася, право власності на спірну квартиру від власника до набувача на перейшло, судом не встановлено, що при видачі довіреностей волевиявлення ОСОБА_8 було направлено на укладення саме договору довічного утримання з ОСОБА_3, а не на зобовязання ОСОБА_3 вчиняти в інтересах ОСОБА_8 певних дій, доказів укладення договору довічного утримання та його умов суду не надано.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Керуючись ст. ст. 535, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст. 16, 203, 744, 745, 1000-1003, 1232, 1268, 1270 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 60, 213, 215 ЦПК України, СУД

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Сьомої одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заяви незаконною, свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та відшкодування витрат на поховання - задовольнити частково.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_6, померлого 22.06.2002 року.

Визнати заяву ОСОБА_1, посвідчену державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В.08.10.2004 року та зареєстрованої в реєстрі № 1-4405 незаконною.

Визнати свідоцтво про право на спадщину, видане 17.11.2004 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на імя ОСОБА_8 на спадкове майно, що складається з ? частини квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 після ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, повязані з похованням ОСОБА_8 в розмірі 5000,0 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, про повернення майна, зобовязання відшкодувати витрати та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 після ОСОБА_8. В іншій частині вимог відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю третьої особи: приватного нотаріуса ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання укладеним, визнання права власності та визнання заповіту недійсним - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: В.К.Гуревський