Номер провадження: 22-ц/785/2636/15
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Суворова В.О.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова, третя особа Ректор Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова Воробієнко Петро Петрович - "Про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної шкоди та моральної шкоди", -

ВСТАНОВИЛА:

19.05.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був неодноразово уточнений, по якому просила поновити її на роботі на посаді доцента кафедри фізичного виховання ОНАЗ ім. О.С. Попова за основним місцем роботи та на 0,5 ставки на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання ОНАЗ ім. О.С. Попова, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2014 року по 14.11.2014 року в розмірі 30180,08 грн.; недотриману допомогу на оздоровлення як виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам у розмірі 3834 грн.; матеріальну шкоду, пов'язану з лікуванням у розмірі 375,89 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 3735 грн.; а також моральну шкоду у розмірі 40000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що з 15.08.2010 року вона працювала в ОНАЗ ім. О.С. Попова на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання за основним місцем роботи, та з 01.09.2013 року за сумісництвом на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання цього ж навчального закладу. 30.04.2014 року її звільнили з роботи за прогул з 26.10.2013 року по 01.11.2014 року без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України за згодою профкому згідно ст. 43 КЗпП України, в порядку ст. 147 КЗпП України. Позивач вважає дане звільнення незаконним, оскільки було здійснено в період з 03 по 30 квітня 2014 року включно, коли вона знаходилась на лікарняному. Крім того, на момент прийняття наказу про звільнення сплив шестимісячний термін, протягом якого можливо притягувати працівника до дисциплінарної відповідальності. Також, позивач зазначила, що була відсутня на роботі в період з 26.10.2013 року по 01.11.2013 року з дозволу завідуючого кафедри фізичного виховання.

Позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення.

Представник третьої особи вважав позов необґрунтованим.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2014 року позов ОСОБА_3 задоволений частково: ОСОБА_3 було поновлено на роботі на посаді доцента кафедри фізичного виховання ОНАЗ ім. О.С. Попова за основним місцем роботи і на 0,5 ставки на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання ОНАЗ ім. О.С. Попова - за сумісництвом з 30.04.2014 року; стягнуто з ОНАЗ ім. О.С. Попова на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по 22.12.2014 року у розмірі 38261,52 грн., моральну шкоду у розмірі 500 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3735 грн., судовий збір у розмірі 422 грн. В задоволені решти вимог відмовлено та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

12.01.2015 року Одеська національна академія зв'язку ім. О.С. Попова подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду, просять скасувати рішення районного суду, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаюсь на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків районного суду дійсним обставинам справи, на неповне з'ясування районним судом обставин по справі, а також на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які районний суд вважав встановленими.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та поновлюючи її на займаній раніше посаді, виходив із доведеності порушення трудових прав ОСОБА_3, наявності вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується частково та вважає, що судове рішення підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Згідно заказу № 01-06-126 від 02.08.2010 року позивач ОСОБА_3 була прийнята на посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку ім. О.С.Попова.

30.06.2011 року наказом № 01-06-157 було затверджено обрання позивача на посаду старшого викладача кафедри фізвиховання Академії на термін з 01.07.2011 року по 30.06.2014 року, про що з нею був укладений контракт. Одночасно 31.08.2012 року наказом № 01-06-207 ОСОБА_3 була прийнята за сумісництвом на 0,2 ставки старшого викладача кафедри фізвиховання Академії строком з 01.09.2012 по 01.07.2013 року.

15.11.2012 року наказом № 01-06-290 ОСОБА_3 була переведена на посаду доцента кафедри фізвиховання згідно контракту з 16.11.2012 по 30.06.2014 року з залишенням посади за сумісництвом.

10.12.2012 року наказом № 01-06-311 ОСОБА_3 була переведена з 0,2 ставки на 0,5 ставки старшого викладача кафедри фізвиховання за сумісництвом.

30.08.2013 року наказом № 01-06-221 ОСОБА_3 була прийнята за сумісництвом на 0,5 ставки старшого викладача кафедри фізвиховання Академії строком з 01.09.2013 по 01.07.2014 року.

21.03.2014 року із письмового звернення ОСОБА_3 (вх. № 01-32-114) адміністрації Академії стало відомо про факт її відсутності на роботі з 26.10.2013 по 01.11.2013 року.

На підтвердження обставин, викладених у власному зверненні від 21.03.2014 року щодо відсутності на роботі у вказаний період ОСОБА_3 додала до нього копію закордонного паспорту серії НОМЕР_1 з відмітками імміграційної служби Шрі-Ланки (віза від 26.10.2013, дата прибуття 26.10.2013, дата вибуття 01.11.13).

Через необхідність перевірки заявлених ОСОБА_3 обставин порушення трудової дисципліни, 24.03.2014 року від завідуючого кафедрою фізвиховання ОСОБА_4 було отримано письмове пояснення, в якому він підтвердив факти, викладені в зверненні ОСОБА_3 щодо її відсутності на роботі у вказаний період.

Тому, 26.03.2014 року було також отримано письмове пояснення в ОСОБА_3, в якому нею власноручно підтверджений факт порушення трудової дисципліни, а саме відсутності на роботі у вказаний період через перебування на Шрі-Ланці, обставин на підтвердження поважності такої відсутності протягом тижня не надала. Також в ОСОБА_3 було відібрано пояснення щодо відсутності на роботі за посадою викладача фізвиховання за сумісництвом на 0,5 ставки.

Відповідно до положень п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З урахуванням наведених фактів ректор Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова звернувся із поданням до профкому академії з поданням про звільнення ОСОБА_3 із займаних посад за прогул без поважних причин за період з 26.10.2013 р. по 01.11.2013 р.

Профспілковий комітет академії на своєму засіданні 2 квітня 2014 року, на якому була присутня позивач, надав згоду на розірвання трудових відносин з позивачем за прогул без поважних причин.

Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації

У зв'язку з тим, що з 3 квітня 2014 року позивач перебувала лікуванні до 8 квітня 2014 року, ректором академії 15 квітня 2014 року був виданий наказ № 01-06-82 про звільнення ОСОБА_3 з посади доцента за основним місцем роботи та старшого викладача 0,5 ставки за сумісництвом за прогул без поважних причин. Днем звільнення вважати останній день хвороби ОСОБА_3 відповідно до наданого нею документа про непрацездатність.

5 травня 2014 року ректором академії було видано наказ № 01-06-96, в якому зазначено, що днем звільнення ОСОБА_3, доцента кафедри фізвиховання, відповідно до наказу від 15.04.2014 року № 01-06-82 за п.4 ст. 40 КЗпП України, вважати 30 квітня 2014 року - останній день хвороби.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

З урахуванням наведених вимог закону та дій адміністрації академії зв'язку районний суд правильно прийшов до висновку, що таке звільнення ОСОБА_3 в день її знаходження на лікарняному було незаконним.

У подальшому, наказом за № 01-06.225 від 15 вересня 2014 року були внесені зміни до наказу від 15 квітня2014 року та від 5 травня 2014 року в частині зміни дати звільнення позивача на 3 травня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що районний суд правильно виходив із того, що наказ від 15 вересня 2014 не слід брати до уваги, оскільки попередніми наказами позивач була звільнення незаконно.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_3 було здійснено адміністрацією академії поза місячним строком з дня одержання згоди профспілкової організації та поза шестимісячним строком з дня вчинення проступку, що передбачено ст. 148 КЗпП України.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення районного суду в частині поновлення ОСОБА_3 на раніше займаних посадах є помилковим та таким, що не відповідає нормам матеріального права. При цьому колегія суддів виходить із наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача із займаної посади з підстав п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а саме прогулу без поважних причин.

Разом з тим, відповідно до змісту ст. 23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився.

Якщо спір вирішується після закінчення цього строку, суд може захистити порушене право шляхом визнання звільнення незаконним.

Як вбачається із матеріалів справи строк дії, укладеного між сторонами контракту, закінчився 30 червня 2014 року на посаді доцента і 1 липня 2014 року на посаду за сумісництвом, а рішення судом першої інстанції ухвалено 22 грудня 2014 року.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для поновлення позивача ОСОБА_3 на посаді доцента кафедри фізичного виховання на основним місцем роботи і на 0,5 ставки на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку імені О.С.Попова.

Отже, рішення районного суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі слід змінити, визнати накази про її звільнення незаконними та вважати її звільненою з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Одночасно, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_3 слід стягнути заробіток за час вимушеного прогулу: на посаді доцента за період з 5 травня 2014 року по 30 червня 2014 року - 6000,36 грн.; на посаді 0,5 ставки на посаді за сумісництвом - 2429,58 грн., а всього стягнути - 842994 грн. При цьому колегія суддів виходить із правильних розрахунків суду першої інстанції про середньоденної заробітної плати ОСОБА_3 на посаді доцента - 137,84 грн., та на посаді старшого викладача за сумісництвом - 55,40 грн.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції правильно вважав, що незаконне звільнення ОСОБА_3 призвело до її моральних страждань та вірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн.

Також, районний суд вірно визначив розмір компенсації витрат на правову допомогу у розмірі 3735 грн. Суд врахував участь представника позивача у восьми судових засіданнях.

Одночасно апеляційним судом від позивача були отримані додаткові розрахунки участі її представника у наданні правової допомоги, тому з урахуванням цих розрахунків, наведений розмір компенсації витрат на правову допомогу слід вважати обґрунтованим.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити з наведених підстав відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України - у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року - змінити.

Позов ОСОБА_3 до Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова, третя особа Ректор Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова - Воробієнко Петро Петрович - "Про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної шкоди та моральної шкоди" - задовольнити частково.

Визнати накази ректора Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова № 01-06-82 від 14.04.2014 року, № 01-06-96 від05.05.2015 року, № 01-06-225 від 15.09.2014 року - незаконними.

Вважати ОСОБА_3 звільненою з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням строку дії контракту: з 30 червня 2014 року з посади доцента кафедри фізичного виховання за основним місцем роботи; з 1 липня 2014 року - з посади 0,5 ставки посади старшого викладача кафедри фізичного виховання.

Стягнути з Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу - 8429 грн. 94 коп., у відшкодування моральної шкоди - 500 грн., у відшкодування витрат на правову допомогу - 3735грн., а всього стягнути - 12664,94 грн.

Стягнути Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова на користь держави судовий збір - 218 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

І.А. Артеменко

18.03.2015 року м. Одеса