Справа № 2-829/2006
УХВАЛА

28 січня 2015 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Бондаренко О.І.

при секретарі: Городнюк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2009 року, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2009 року, мотивуючи тим, що на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27.06.2006 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.05.2006 року до досягнення дочкою повноліття.

Виконавчий лист №2-829 від 27.06.2006 року видано 31 березня 2008 року відповідно до рішення суду, виконавче провадження відкрито 02.04.2008 року.

25.05.2009 року головним державним виконавцем відділу ДВС Вінницького РУЮ здійснено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів з травня 2006 року по травень 2009 року, у якому нараховано заборгованість у розмірі 3250 грн. 60 коп.; 10.06.2009 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: накладено арешт на автомобіль «ГАЗ 2410» 1989 року випуску, /д.н.з. НОМЕР_1/, білого кольору.

Скаржник вважає, що вказана вище постанова винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, що полягає в наступному.

За загальний правилом, що передбачене ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до п.4 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» вказує, що майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акту опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Автомобіль «ГАЗ-2410» /д.н.з. НОМЕР_1/, що належить ОСОБА_1 описаний та арештований згідно акту від 30.01.2013 року. Проте, стягувач не отримував вказаного акту опису майна, як того вимагає законодавство, та не був повідомлений хто є зберігачем його майна.

Згідно п.1 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» - реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах.

Відповідно до п.5 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» - нереалізоване на прилюдних торгах, аукціонах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в 10-денний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі не реалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна.

Згідно п.6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах, державний виконавець повідомляє про це стягувану і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна.

Відповідно до п.7 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі якщо стягував у 15-денний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

Таким чином, державним виконавцем грубо порушені вказані умови Закону, оскільки, ще з березня 2013 року робилися спроби реалізації автомобіля. Ринкова ціна автомобіля становила 7260 грн.

23.10.2013 року державним виконавцем було проведено уцінку майна на 10%, а саме: на 683 грн., вартість майна після переоцінки становила 6147 грн. 00 коп.

19.11.2013 року проведено уцінку на 25%, а саме: на 1707 грн. 50 коп., вартість майна становила 5122 грн. 50 коп.

До лютого 2014 року автомобіль з тих чи інших причин не був реалізований.

20.02.2014 року державним виконавцем було проведено знову уцінку майна на 10% (від початкової вартості 6830,00 ?), вартість після переоцінки становила 6147 грн. 00 коп.

В порушення вимог ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» заявник до сьогодні не знає про долю і свого майна, автомобіль не був йому повернутий і не був переданий стягувачу, про що свідчить відсутність у нього будь-якого повідомлення по даному факту.

Згідно п.9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» - майно передається стягувану за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. На даний час скаржник не має відомостей чи був переданий автомобіль стягувачу.

Також у відповідності з ч.3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

25.05.2009 року державним виконавцем проведено розрахунок по сплаті аліментів відповідно до якого заборгованість на 01.05.09 року склала 3250 грн. 60 коп.

Відповідно до діючого законодавства, арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка на той час складала 3250 грн. 60 коп., хоч дійсна вартість автомобіля оцінена 7269 грн., тому накладання державним виконавцем арешту на автомобіль, який значно перевищував суму заборгованості по аліментам, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт автомобіля та оголошення заборони на його відчуження суперечить вимогам ч.3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення.

Більш того, як передбачено ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», у разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів, стягнення звертається на майно боржника.

ОСОБА_1 кожного місяця здійснював перерахування (сплату) аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 160 - 200 грн. виходячи з того доходу, який ним був отриманий в тому чи іншому місяці від тимчасових заробітків на тій чи іншій роботі. При цьому, скаржник не має можливості на сьогоднішній день в повному обсязі сплачувати аліменти, так як він є безробітнім і автомобіль, на який накладено арешт, був єдиним джерелом отримання доходів. Тому внаслідок арешту автомобіля на сьогоднішній день у заявника збільшилася сума боргу по аліментам. Таким чином, хоч і не мав і не має постійно місця роботи, однак має незначні та мінливі доходи, з яких здійснював і здійснює по даний час відрахування аліментів на користь своєї колишньої дружини кожного місяця.

За таких умов, виходячи з вимог, що передбачені ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця були відсутні підстави для накладання арешту на автомобіль, оскільки боржник кожного місяця здійснював перерахування аліментів та мав мінливий дохід, з якого перераховував їх на користь ОСОБА_2

Крім того, скаржник дізнався про порушення його прав в червні 2009 року з винесенням постанови про арешт майна боржника. З червня 2009 року намагався оскаржити неправомірні дії державного виконавця з приводу арешту майна. В судах першої та апеляційної інстанцій йому відмовляли у відкритті провадження, відмовлено у задоволенні скарги.

Таким чином, скаржник активно намагався відновити свої права, звертаючись до суду, не звертався до суду з предметом скасування постанови про арешт майна, його предметом звернення було визнати незаконними дії ДВС та зобов'язання вчинити дії, що було помилково, а тому ОСОБА_1 просить визнати поважними причинами пропущений строк, оскільки він намагався оскаржити дії ДВС у Вінницькому районі в судовому порядку, крім того, до сьогодні майно, яке належить йому на законних підставах та було вилучено незаконно, по даний час не реалізоване та не повернуте.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 вимоги скарги підтримали, мотивуючи їх обставинами, викладеними в ній, просили скаргу задоволити.

Представник відділу ДВС Вінницького РУЮ ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, аргументуючи тим, що державним виконавцем даний арешт на автомобіль був накладений відповідно до норм чинного законодавства України, зокрема, згідно Закону України «Про виконавче провадження». Твердження ОСОБА_1 про те, що він пропустив строк звернення до суду зі скаргою з поважних причин не відповідає дійсності, оскільки скаржник достеменно знав про постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2009 року; постійно цікавився ходом виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, наявністю заборгованості; неодноразово звертався до суду з приводу оскарження даного арешту та повернення автомобіля. Крім того, ОСОБА_1 було відомо ще в травні 2014 року про те, що транспортний засіб, а саме: автомобіль «ГАЗ 2410» був знятий з обліку і переданий стягувачу ОСОБА_2 Тобто, його пояснення про те, що місцезнаходження автомобіля на даний час йому невідомо, є неправдивими.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оглянувши додані до скарги матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Так, рішенням Вінницького районного суду від 27.06.2006 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки Роксолани, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини зі всіх його видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття доньки. На підставі даного рішення суду 31.03.2008 року було видано виконавчий лист, та постановою головного державного виконавця відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження від 02.04.2008 року з виконання даного виконавчого листа відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2009 року накладено арешт на все рухоме майно, що належить ОСОБА_1 та заборонено здійснювати його відчуження. Дана постанова, про що зазначено у її четвертому пункті, може бути оскаржена до Вінницького районного суду в 10-денний строк з моменту її одержання. Згідно пояснень самого скаржника, копію даної постанови ним було отримано ще в 2009 році.

Предметом розгляду поданої ОСОБА_1 скарги є вищезазначена постанова; термін оскарження якої відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦПК України становить 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Водночас, як зазначає сам скаржник, про факт існування вказаної вище постанови про накладення арешту йому стало відомо ще в червні 2009 року, з цього приводу він неодноразово звертався до органів юстиції, прокуратури та суду, однак його скарги та заяви залишались проігнорованими та, на його думку, були розглянуті неналежним чином.

З наданих в судове засідання копій ухвал Вінницького районного суду Вінницької області, Вінницького окружного адміністративного суду, рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвал апеляційного суду Вінницької області вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з приводу поновлення строку на оскарження дій та постанов ДВС Вінницького РУЮ про накладення арешту на все його рухоме майно та оголошення в розшук його автомобіля, та в поновленні даного строку було відмовлено, скарги на дії ДВС Вінницького РУЮ залишено без розгляду.

З наявних у справі документів вбачається, що ОСОБА_1 регулярно оскаржує дії ДВС Вінницького РУЮ з приводу стягнення з нього аліментів до різних органів та з різних підстав, на що отримує відповідні відповіді, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку оскарження до суду постанови ДВС з приводу накладення арешту на його майно, які не були предметом розгляду в судах, ОСОБА_1 не надано. Крім того, згідно наданої суду самим скаржником копії листа відповіді ВДВС Вінницького РУЮ від 24.09.2014 року, ОСОБА_1 ще в вересні 2014 року було достеменно відомо про те, що автомобіль, який був арештований та описаний не був реалізований на підставі ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та переданий стягувачу ОСОБА_2 за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалось на реалізацію 6830 грн. 00 коп. і станом на 01.09.2014 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість по аліментам в розмірі 9734 грн. 03 коп.

З огляду на викладене, зазначена ОСОБА_1 в скарзі обставина про те, що йому невідома доля автомобіля, не відповідає дійсності, так як і не відповідає дійсності той факт, що строк звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця від 10.06.2009 року пропущений ним з поважних причин.

Відповідно до ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Частиною 1 статті 73 ЦПК України передбачено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

В звязку з цим, суд не вбачає наявності поважних причин пропуску десятиденного строку з часу, коли скаржник дізнався про порушення його прав.

З огляду на викладене, суд вважає, що в поновленні ОСОБА_1 строку на оскарження постанови відділу ДВС Вінницького РУЮ з приводу накладення арешту на його рухоме майно слід відмовити, а скаргу залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст. 72, 73, 385-387 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на оскарження постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2009 року.

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.06.2009 року - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя: /підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Секретар: