АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2259/2015 Головуючий у першій інстанції - Лужецька О.Р.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої ОСОБА_7 за межі України до досягнення нею 16 років, тобто до 2023 року у супроводі матері без згоди та супроводу батька та виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2009 батьком ОСОБА_7 визнано ОСОБА_5. Дитина часто хворіє на гострі респіраторні вірусні інфекції та потребує лікування, оздоровлення та профілактики. Позивачка прийняла рішення про оздоровлення за власний рахунок дитини на курортах за межами України, проте батько дитини ОСОБА_5 дозвіл про тимчасовий виїзд дитини за кордон не надає, на прохання щодо надання відповідного дозволу не реагує. Позивач вважає, що таке обмеження суперечить інтересам дитини, можливості оздоровитися, відпочити, відвідати інші країни світу, обмежує її розумовий, духовний, соціальний та моральний розвиток.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.12.2014 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції неповно та неправильно встановлені обставини справи, надана їм невірна оцінка та не дотримано вимог чинного законодавства України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для надання дозволу на неодноразові виїзди за межі України дитини у будь-які країни світу без згоди батька до досягненню нею повноліття без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2009 батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано ОСОБА_5 (а.с. 8-9).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 06.05.2014 батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено ОСОБА_5, громадянина Португалії, матір'ю - ОСОБА_4, громадянку України.

Листом від 05.06.2014 ОСОБА_4 зверталася до ОСОБА_5 з проханням надати дозвіл ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на багаторазові тимчасові та довготривалі виїзди за межі України до досягнення дитиною 16 років у супроводі матері та без супроводу батька і оформлення відповідних проїзних документів (а.с.18).

При цьому, слід наголосити, що звернення позивача до відповідача з вказаним листом було 05.06.2014 і в цей же день позивачем було подано позовну заяву до суду.

Листом від 05.08.2014 ОСОБА_5 надав відповідь ОСОБА_4, зазначивши, що вона вперше просить про надання дозволу на виїзд за кордон, але він проти цього не заперечує та бажає детально знати обставини майбутньої подорожі, дату подорожі, напрямок прямування, зазначив, що готовий мирно домовитися про майбутні подорожі доньки та просив не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною.

З огляду на наявні у справі матеріали та пояснення сторін, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що між батьками дитини існують напружені, неприязні стосунки про що свідчать матеріали за зверненнями ОСОБА_5 до Голосіївського районного управління МВС України та копії рішень Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2010 і Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2011 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини та відшкодування моральної шкоди.

Вищевказані фактичні обставини справи сторонами не заперечуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до вказаного пункту виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; а також у разі пред'явлення наступних документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, у разі відсутності нотаріально посвідченої згоди одного з батьків на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозвіл на виїзд з України неповнолітнього без згоди та супроводу другого з батьків може бути наданий рішенням суду з обов'язковим зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а отже, з огляду на зміст заявлених позовних вимог, відсутні правові підстави надання дозволу на неодноразові виїзди з України дитини у будь-які країни світу без згоди та супроводу батька до досягнення нею повноліття без зазначення держави прямування та часового проміжку перебування у цій державі.

Слід зазначити, що посилання апелянта на те, що виїзд дитини за кордон можливий без згоди батька, оскільки він є іноземцем, хоч і ґрунтується на вимогах чинного законодавства, проте не може бути прийняте до уваги у даній справі, оскільки позивачем заявлено вимоги з порушенням вимог закону, яким не передбачено можливості надання згоди на виїзд дитини за кордон без дозволу батька у будь-які країни до досягнення нею повноліття, без зазначення держави прямування та часового проміжку перебування у цій державі.

Судом розглянуто справу в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням наданих сторонами доказів та з дотриманням вимог закону, що відповідає вимогам ст.ст. 1-4, 8-11 ЦПК України.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне також наголосити, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька у будь-які країни до досягнення нею повноліття не передбачено чинним законодавством, оскільки такий дозвіл є надмірним, адже виїзд за кордон передбачає виїзд у будь-яку країну із невизначеним терміном повернення на територію України. Натомість Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57, які регулюють правила виїзду, в тому числі неповнолітніх громадян України, вказують, що неповнолітня дитина може здійснювати виїзд за умови наявності згоди із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, однією із істотних умов самостійного виїзду неповнолітнього є згода або інший дозвіл обох батьків або іншого з батьків, в якому повинно зазначатися держава прямування та часовий проміжок перебування.

Статтею 141 СК України закріплено рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини.

У зв'язку із викладеним задоволення позовної вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька та без конкретизації держави прямування і часового проміжку перебування не відповідає положенням, визначеним Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 та ставить під загрозу порушення прав дитини та одного із батьків, а даному випадку батька дитини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді