У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О.,Мазур Л.М.,Маляренка А.В.,Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за касаційними скаргами ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року та ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював і доповнював, та остаточно просив стягнути на його користь з ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 27 серпня 2010 року (зі змінами та додатками до нього) у розмірі 1 258 897 грн 50 коп., що в еквіваленті складало 157 500 доларів США, неодержані ним з вини відповідача доходи (упущена вигода) за період з 14 вересня 2011 року по 4 березня 2013 року, які складають 305 379 грн., штраф за неповернення позики у розмірі 834 904 грн 84 коп., штраф за порушення умов іпотечного договору у розмірі 219 352 грн 14 коп., 3 % річних за період з 14 вересня 2011 року по 4 березня 2013 року у розмірі 55 521 грн 60 коп., а також 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те, що 27 серпня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, який у подальшому неодноразово змінювався та доповнювався і остання редакція нотаріально посвідченого договору позики є від 15 серпня 2011 року.

У забезпечення виконання зобов'язання за договором від 27 серпня 2010 року ОСОБА_7 передав йому в іпотеку земельні ділянки: площею 0,0674 га по АДРЕСА_1 та площею 0,0480 га по АДРЕСА_2 у м. Одесі. У подальшому до цього договору були внесені зміни договором від 15 серпня 2011 року.

Позивач посилався на те, що свої зобов'язання за договором позики він виконав повністю та передав відповідачу зазначену у договорі грошову суму, однак позичальник ухиляється від виконання своїх зобов'язань та повернення у строки обумовлені договором (15 серпня 2011 року і 14 вересня 2011 року) позичених коштів та інших сум, передбачених умовами договору позики та закону, за невиконання умов договору. Крім того, позивач вказував на порушення відповідачем п. 2.3.2, п. 2.3.6, п. 2.3.7 іпотечного договору.

Зважаючи на викладене позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_7 1 258 897 грн 50 коп., що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складало 157 500 доларів США основного боргу, 834 904 грн 84 коп. штрафу за неповернення позики, 54 838 грн 03 коп. штрафу за порушення умов іпотечного договору, 55 521 грн 60 коп. 3% річних за період з 14 вересня 2011 року по 4 березня 2013 року, а також 1 700 грн. витрат по сплаті судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення у справі про часткове задоволення позову ОСОБА_6 Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 за договором позики 157 500 доларів США, що еквівалентно 1 128 879 грн 50 коп., 55 521 грн 60 коп. - 3 % річних, всього стягнуто 1 314 419 грн 10 коп. У задоволенні інших позовних вимог про стягнення суми штрафу за договором позики, штрафу за порушення умов іпотечного договору, грошових сум з упущеної вигоди, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, упущеної вигоди та стягнення витрат на правову допомогу залишено без змін. В іншій частині рішення апеляційного суду скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафу за неповернення позики, штрафу за порушення умов іпотечного договору і судових витрат скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення у справі про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 747 020 грн 12 коп. штрафу за неповернення позики. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за порушення умов іпотечного договору. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 415 грн 76 коп. судових витрат. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 основного боргу у сумі 157 500 доларів США, що еквівалентно 1 128 879 грн 50 коп., 3 % річних у сумі 55 521 грн 60 коп. залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, поданій представником ОСОБА_8, порушується питання про часткове скасування ухвалених у справі судових рішень з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, поданій представником ОСОБА_9, ставиться питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам у повній мірі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу - тобто суму боргу, а також проценти (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 серпня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошових коштів, до якого за договорами від 27 жовтня 2010 року, 27 грудня 2010 року, 14 березня 2011 року, 20 травня 2011 року та 15 серпня 2011 року вносилися зміни щодо предмета договору. За умовами укладеного договору, з урахуванням останніх змін внесених 15 серпня 2011 року, ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 строком до 14 вересня 2011 року грошові кошти у розмірі 1 255 496 грн., що згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні по відношенню до долара США, станом на 14 липня 2011 року було еквівалентно 157 500 доларів США. Позичальник зобов'язався на вимогу позикодавця сплатити позичені кошти згідно графіку: суму еквівалентну 3 000 доларів США до 15 серпня 2011 року, суму еквівалентну 154 500 доларів США до 14 вересня 2011 року. У п. 2 договору позики (останньої редакції) ОСОБА_7 підтвердив, що з урахуванням проведених часткових розрахунків його фактична сума боргу станом на 14 липня 2011 року становить суму у гривні, еквівалентній 157 500 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язання за договором від 27 серпня 2010 року ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 в іпотеку земельні ділянки: площею 0,0674 га по АДРЕСА_1 та площею 0,0480 га по АДРЕСА_2 у м. Одесі. У подальшому договором від 15 серпня 2011 року до іпотечного договору були внесені зміни.

Встановлено, що свої зобов'язання за договором позики ОСОБА_6 виконав у повному обсязі і передав у власність відповідача зазначену у договорі суму грошових коштів, однак позичальник належним чином не виконав свої обов'язки за як за іпотечним договором так і за договором позики, зокрема, не повернув у встановлені договором позики (в останній редакції) строки до 15 серпня 2011 року та до 14 вересня 2011 року суму боргу.

У зв'язку з цим кредитор ОСОБА_6 16 вересня 2011 року надіслав на адресу позичальника заяву про необхідність негайно сплатити суму боргу.

Згідно п. 1 договору позики (в останній редакції) в разі зміни офіційного курсу долара США за даними НБУ сума договору у гривні підлягає коригуванню пропорційно зміні цього курсу без додаткового погодження сторін.

Визначаючи розмір основного боргу, суди обґрунтовано виходили із того, що розмір неповернутої позичальником позики станом на день ухвалення рішення місцевим судом становив 1 258 897 грн 50 коп., що згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні по відношенню до долара США на цю дату (799,3 грн. за 100 доларів США) було еквівалентно 157 500 доларам США.

Заперечуючи проти стягнення заборгованості, ОСОБА_7 вказував на те, що 15 серпня 2011 року він зібрав повну суму позичених грошових коштів і повернув її ОСОБА_6 разом із відсотками за останній місяць у сумі 3 000 доларів США та раніше нарахованим штрафом у сумі 1 500 доларів США. Тобто, всього 15 серпня 2011 року він сплатив ОСОБА_6 154 500 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_6 видав йому розписку від 15 серпня 2011 року, наступного змісту: «Расписка. Я, ОСОБА_10 получил от ОСОБА_11, сумму 23860 грн. (экв. 3000 $) в счет договора долга и Остаток долга экв. 151.500 $ дол. США» (а. с. 130, т. 1).

Позивач заперечував щодо отримання цих коштів, у зв'язку з цим ухвалами суду від 25 червня 2012 року та від 5 жовтня 2012 року за заявами представника позивача у справі була призначена судова технічна та комплексна судова технічно-лінгвістична експертизи.

Згідно висновку Київського НДІСЕ № 9859/9860/12-33/9861/9862/12-32/9863/12-34 від 9 січня 2013 року (а.с. 216-223, т. 1) у розписці від 15 серпня 2011року від імені ОСОБА_6 про отримання грошових коштів у сумі 23 860 грн. від ОСОБА_7 первинно значився наступний текст: «Расписка Я, ОСОБА_10 получил от ОСОБА_11 сумму 23860 гр (экв 3000 $) в счет договора долга. Остаток долга экв 151.500 $ дол. США 15.05.11.», який змінений на той, що читається, шляхом подовження кінцевого елементу літери «а» у слові «долга», дописки літери «и» після слова «долга», дописки елементу цифри «8» до первинних елементів цифри «5» в позначенні місяця («05») запису дати «15.05.11».

Штрихи записів основного тексту розписки про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_7 грошових коштів у сумі 23 860 грн., еквівалентних 3 000 доларам США, і штрихи, які складають елементи цифри «5» у цифрі «8» запису місяця дати складання цієї розписки «15.08.11.», виконані пастою однієї рецептури, яка відрізняється за рецептурою від пасти штрихів літери «и», виконаної після запису «долга», і штриха, який змінює цифру « 5» на цифру «8» у зазначеному записі місяця дати складання розписки.

В зміненому тексті розписки від 15 серпня 2011 року від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7, є логічні порушення, визначені у відповідному розділі дослідницької частини висновку. Вказані порушення дають можливість неоднозначного трактування змісту розписки. У первинному тексті цієї розписки подібні порушення відсутні. Зі змісту зміненого тексту розписки від 15 серпня 2011 року від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7 неможливо зробити однозначний висновок про отримання ОСОБА_6 боргу «екв 151 500 дол. США». Зміст первинного тексту однозначно свідчить про неотримання ОСОБА_6 залишку боргу у сумі, еквівалентній 151 500 доларам США.

Згідно висновку лінгвістичної експертизи від 17 червня 2012 року (а. с. 238-245, т. 1) здійснений багатоаспектний лінгвістичний аналіз дає підстави стверджувати, що сполучення «і» у тексті розписки було додано пізніше іншою особою, що не є автором розписки.

З огляду на вищенаведене, судами правильно встановлені обставини у справі, які свідчать про те, що надана ОСОБА_7 до суду розписка в якості підтвердження повної сплати ним боргу, датована 15 серпня 2011 року, наступного змісту: «Расписка Я, ОСОБА_10 получил от ОСОБА_11 сумму 23860 грн. (экв. 3000 $) в счет договора долга и Остаток долга экв. 151500 дол. США. 15.08.11» є підробленою, а її первинний текст був наступним: «Расписка Я, ОСОБА_10 получил от ОСОБА_11 сумму 23860 грн. (экв. 3000 $) в счет договора долга. Остаток долга экв. 151500 дол. США. 15.05.11».

Таким чином останню розписку про отримання від ОСОБА_7 частки боргу в сумі еквівалентній 3 000 доларам США ОСОБА_6 було складено 15 травня 2011 року, а не 15 серпня 2011року.

Після цього 15 серпня 2011 року сторони уклали та нотаріально посвідчили договір про внесення змін до договору позики (в останній редакції зі змінами від 15 серпня 2011 року), відповідно до п.1 якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1 255 496 грн., що згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні по відношенню до долара США, станом на 14 липня 2011 року зі строком повернення до 14 вересня 2011 року, було еквівалентно 157 500 доларам США. У п. 2 договору позики (в останній редакції від 15 серпня 2011 року) ОСОБА_7 підтвердив, що з урахуванням проведених часткових розрахунків його фактична сума боргу станом на 14 липня 2011 року складає суму у гривні, еквівалентній 157 500 доларам США.

Отже, оскільки ОСОБА_7 не було надано суду належних і допустимих доказів сплати зазначеної суми, суди обґрунтовано стягнули з нього на користь позивача суму еквівалентну 157 500 доларам США - 1 258 897 грн 50 коп.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суди обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми за період з 14 вересня 2011 року по 4 березня 2013 року у сумі 55 521 грн 60 коп.

Також є правильним висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій за порушення зобов'язань за умовами іпотечного договору, оскільки вказані позивачем порушення цього договору є безпідставними та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Разом з цим не можна погодитися з висновком апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення штрафу за неповернення позики у розмірі 747 020 грн 12 коп., оскільки судом не було враховано, що ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 вересня 2014 року, у справі № 6-100цс14.

За таких обставин суд апеляційної інстанції у порушення вимог вищезазначених норм, не перевірив наявності підстав для зменшення розміру неустойки та не сприяв сторонам у здійсненні їхніх прав.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення штрафу за неповернення позики, із передачею справи у цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

У той же час рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення основного боргу, 3% річних та рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій за порушення умов іпотечного договору підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, та ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року скасувати в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення штрафу за неповернення позики, справу у цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року в частині стягнення основного боргу, 3% річних та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій за порушення умов іпотечного договору залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана