Справа №482/880/14-ц 26.01.2015 26.01.2015 26.01.2015
Провадження №22-ц/784/216/15
Провадження №22-ц/784/216/15 Суддя суду першої інстанції Баранкевич В.О.
Категорія 53 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

26 січня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року, ухваленого за позовом ОСОБА_3 до Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, голови Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Новоодеська Центральна районна лікарня, Комунальний заклад «Новоодеський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», про покладення матеріальної відповідальності на посадову особу за порушення трудового законодавства,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 пред'явила вищевказаний позов, який обґрунтовувала наступним.

З 30 квітня 2008 року по 15 лютого 2010 року вона працювала на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Новоодеського району Миколаївської області.

Розпорядженням голови Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за №11 від 15 лютого 2010 року її було звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року вказане розпорядження голови Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за №11 від 15 лютого 2010 року було визнано незаконним. Поновлено з 15 лютого 2010 року її на роботі на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Новоодеського району Миколаївської області та стягнуто з Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області на її користь 28 197 грн. 07 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2012 року рішення суду першої інстанції в частині поновлення на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цієї частини позову.

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2012 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2012 року в частині ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року в цій частині залишено в силі.

Незважаючи на викладене, рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року не було виконано негайно, а лише 15 листопада 2013 року внесено запис до її трудової книжки, відповідно до якого її поновлено на попередній роботі на посаді головного лікаря.

Посилаючись на те, що протягом періоду з 25 жовтня 2011 року по 15 листопада 2013 року голова Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області не виконував судове рішення та своїми діями завдав шкоду Бузькій сільській раді Новоодеського району Миколаївської області, позивач просила покласти матеріальну відповідальність на посадову особу Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області ОСОБА_4, у вигляді покриття шкоди, заподіяної Бузькій сільській раді у зв'язку із затримкою виконання рішення суду в частині поновлення на роботі на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Новоодеського району Миколаївської області, яке підлягало негайному виконанню. А також покласти матеріальну відповідальність на посадову особу Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області ОСОБА_4, у вигляді покриття шкоди, заподіяної Бузькій сільській раді у зв'язку із оплатою ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 28 197 грн. 07 коп.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. Скаргу обґрунтовує тим, що рішення районного суду ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та з'ясувавши обставини справи і перевірку їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що права та законні інтереси ОСОБА_3 не порушені, а Бузька сільська рада Новоодеського району Миколаївської області не уповноважила її звертатись до суду за захистом своїх прав та інтересів, тому вона є неналежним позивачем у даній справі.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом процесуальних норм (ст.ст.3,15 ЦПК України) об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.1,2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.3, 4 ЦПК України).

Способи захисту порушеного права зазначені у ч.2 ст. 16 ЦК України, які не є вичерпними.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За правилами ст.237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Районним судом встановлено, що 24 квітня 2008 року, згідно з розпорядженням №13 Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, ОСОБА_3 за переводом була прийнята на посаду головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики сімейної медицини при Бузькій сільській раді Новоодеського району Миколаївської області.

15 лютого 2010 року її було звільнено з роботи із займаної посади, згідно розпорядження голови Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області №11 від 15 лютого 2010 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача з роботи, як свідчить зміст цього розпорядження, була її відсутність на роботі 15 січня 2010 року.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року визнано незаконним розпорядження №11 від 15 лютого 2010 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з посади головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Новоодеського району Миколаївської області.

Поновлено ОСОБА_3 з 15 лютого 2010 року на роботі на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Новоодеського району Миколаївської області та стягнуто з Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області на користь ОСОБА_3 28 197 грн. 07 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування сум податків і обов'язкових платежів, що підлягають утриманню. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини Новоодеського району Миколаївської області.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2012 року рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді головного лікаря Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цієї частини позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2012 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 лютого 2012 року в частині ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року в цій частині залишено в силі.

Рішенням Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області XXXXII сесії п'ятого скликання №04 від 25 жовтня 2010 року проведена реорганізація закладу охорони здоров'я шляхом передачі Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини з балансу сільської ради у підпорядкування Новоодеської центральної районної лікарні, яка фінансується за рахунок районного бюджету.

В подальшому, у зв'язку із зміною в організації праці Новоодеської центральної районної лікарні рішенням Новоодеської районної ради Миколаївської області XІV сесії шостого скликання № 5 від 15 серпня 2012 року створено комунальний заклад «Новоодеський районний центр первинної медико - санітарної допомоги» у підпорядкування якого були переведені працівники лікарняних амбулаторій, у тому числі Бузької амбулаторії загальної практики і сімейної медицини, яка стала структурним підрозділом вказаного комунального закладу (п.2; п.7 Статуту Комунального закладу «Новоодеський районний Центр первинної медико - санітарної допомоги»).

Звертаючись до суду із вимогами зобов'язати голову Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області відшкодувати саме сільській раді шкоду, заподіяною вищевказаною посадовою особою під час виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_3 посилалась на ст.237 КЗпП України.

Разом з тим, виходячи із системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивач не може звертатись з такими позовними вимогами, оскільки позов фактично пред'явлено останнім в інтересах Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області (процесуальне становище якої визначено ним як відповідач) та в силу положень ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року (з наступними змінами та доповненнями) останній не наділений таким правом на звернення до суду за захистом порушених прав сільської ради.

За такого, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно констатував той факт, що в силу закону, ОСОБА_3 не надано право захищати права, свободи та інтереси сільської ради, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Щодо клопотання позивача про постановлення у даній справі окремої ухвали, то воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 320 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених ст.211 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. Суд може також постановити окрему ухвалу, в якій зазначити порушення норм права і помилки, допущені судом першої інстанції, які не є підставою для скасування рішення чи ухвали суду першої інстанції.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційні суди постановляють окремі ухвали та направляють їх відповідним особам і органам для вжиття ними необхідних заходів у порядку, встановленому ст. 211 ЦПК України, як щодо виявлених при розгляді справи причин та умов, що сприяли порушенню закону, так і щодо порушення норм права та помилок, зокрема тяганини, інших недоліків під час розгляду справи, допущених судом першої інстанції, що не фіксуються в судовому рішенні апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є: виявлення під час розгляду справи порушень матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.

Отже, окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Вона може бути ухвалена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та має містити вказівку на дійсні причини й умови, які сприяли порушенню саме матеріального або процесуального закону, та які саме права громадян порушено.

За такого, оскільки з вимог викладених в позовній заяві, а також з доданих до неї документів не вбачається порушення особистого немайнового або майнового права та інтересу позивача, то колегія суддів не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали у даній справі.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: