У х в а л а

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - садівниче товариство «Ветеран», про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - садівниче товариство «Ветеран», про визнання права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01 жовтня 1998 року вона проживала із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішенням Запорізької міської ради Заводського району Запорізької області від 22 червня 2011 року йому у власність була передана земельна ділянка НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Ветеран» (далі - СТ «Ветеран») Заводського району м. Запоріжжя для будівництва та обслуговування житлового будинку, проте за життя він не завершив приватизацію та не отримав державний акт про право власності на землю. Спадкоємицею за законом після його смерті, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є його сестра - ОСОБА_4 Ураховуючи викладене, позивачка просила встановити факт її спільного проживання без реєстрації шлюбу із померлим ОСОБА_6 з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за нею право на завершення приватизації та одержання державного акта на право власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому посилалась на ті самі фактичні обставини щодо набуття земельної ділянки та на те, що вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, а тому як його сестра, тобто спадкоємець другої черги, має право на завершення приватизації земельної ділянки. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати за нею право на завершення приватизації та отримання акта про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 в СТ «Ветеран» Заводського району м. Запоріжжя.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_6 з 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Визнано за ОСОБА_3 право на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на Ѕ частину земельної ділянки НОМЕР_1 в СТ «Ветеран», загальною площею 0,1089 га. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на Ѕ частину зазначеної земельної ділянки. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її зустрічного позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності факту проживання позивачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_6 з 1998 року по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що згідно зі ст. 74 СК України дає їй право на спадкування Ѕ частини спадкового майна після його смерті. Посилаючись на те, що спадкодавець за життя не закінчив процедуру приватизації спірної земельної ділянки та отримати державний акт про право власності на землю, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка є сестрою померлого і спадкоємцем другої черги, мають право на завершення цієї процедури та отримання по Ѕ частині цієї земельної ділянки у власність.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Запорізької міської ради від 22 червня 2011 року ОСОБА_6 у власність була передана земельна ділянка НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Ветеран» Заводського району м. Запоріжжя для будівництва та обслуговування житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Спадкоємицею другої черги за законом після його смерті є його сестра - ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_6 за життя не встиг завершити приватизацію та отримати державний акт про право власності на землю, а вона з 1998 року проживала із ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що дає їй право на спадкування за законом після його смерті разом зі спадкоємцями четвертої черги.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили наданих сторонами доказів щодо факту проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а обґрунтували своє рішення лише на показах двох свідків, однією із яких є рідна мати ОСОБА_3, не вказавши при цьому жодного письмового доказу їх спільного проживання. Тобто рішення судів обґрунтовано на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому встановлюючи факт проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1998 року, не вказавши навіть місяця року, по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суди не врахували того, що СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Нормами КпШС України не передбачалося визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. ст. 1262, 1264 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 1258 ЦК України встановлено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Суди не врахували того, що ОСОБА_3, у разі встановлення факту її проживання з померлим ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом п'яти років до дня його смерті, має право спадкування після його смерті разом зі спадкоємцями четвертої черги, тоді як ОСОБА_4 має вищий рівень споріднення та є спадкоємцем другої черги, яка прийняла спадщину.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська