Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.10.2015 Справа №607/19110/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючої судді Дзюбича В.Л.

з участю секретаря судового засідання Грабської Ю.І.

у відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі справи за ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №00142 від 28.10.2014 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.10.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» укладено договір фінансового лізингу №00142 від 28.10.2014 року, предметом якого є сільськогосподарська техніка вартістю 51800 гривень, а саме «ДТЗ 244.4». Відповідно до умов договору позивач взяв на себе зобов»язання по сплаті на рахунки відповідача завдатку, який складає 50% від вартості предмету лізингу та який ним був частково сплачений в сумі 25900 гривень та здійснити оплату за оформлення вказаного договору в сумі 10% від вартості предмету лізингу, а також комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від вартості лізингу та у строк з 01 по 15 число наступного місяця сплатити кошти на рахунки відповідача у розмірі 2158.35 гривень. Відповідач зобов»язувався передати позивачу предмет лізингу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів, після сплати ним завдатку, оплати по договору та за оформлення даного договору, комісію за передачу предмету лізингу.

Позивач вважає, що оспорюваний договір обмежує його права та є несправедливим по відношенню до нього, оскільки, вступній частині даного договору визначено термін «Лізинговий період», в тім у даному договорі не визначено на протязі якого періоду він повинен здійснювати оплату за користування предметом лізингу. Відповідач при укладенні договору лізингу не надав позивачу в письмовій формі інформації про умови договору, орієнтовні лізингові платежі та їхній термін та сукупну вартість, а також інших фінансових зобов»язань споживача, які пов»язанні з отриманням, обслуговуванням предмету лізингу. Відповідач обмежився лише зазначенням у договорі лізингу про ознайомлення позивача в письмовій формі з інформацією про умови лізингу та орієнтовну сукупну вартість та не знаходився під впливом обману. Проте, йому як позивачу не тільки не було надано в письмовій формі детального розпису лізингових платежів й іншої інформації, яка передбачена п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відповідач взагалі не роз»яснив, в чому полягають відмінності між формами лізингу і між зобов»язаннями споживача, а також, у чому полягають ризики відповідача під час виконання його зобов»язань за договором. Примірник основного договору разом із копією додатку до оспорюваного договору позивач отримав лише в день укладення договору та не мав змоги належним чином ознайомитися із його умовами. Тому, відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, внаслідок невиконання відповідачем вимог закону щодо надання йому повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, внаслідок чого він фактично був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Саме це призвело позивача до неможливості виконувати свої зобов»язання, оскільки в додатку №1 до даного договору було зазначено лише один поточний платіж після внесення позивачем завдатку, а у договорі вказано, що він змушений сплачувати постійні платежі протягом лізингового періоду. Цей факт став відомим лише після сплати завдатку та наступного поточного платежу, а у разі несплати ним поточного платежу лізингодавець розриває із ним договір в односторонньому порядку. Вважає, що складення такого графіка лізингових платежів у такому вигляді було здійснено відповідачем навмисно, з метою ввести позивача в оману щодо дійсної кількості платежів за даним договором та вплинути на прийняття ним рішення по підписанню даної угоди. Позивач вважає умови договору несправедливими та на позивача покладенні жорсткі умови відповідальності. Вважає оскаржуваний договір здійсненим із використанням нечесної підприємницької діяльності. Відповідач ввівши його в оману спонукав підписати завідомо невигідні для нього, проте безумовно вигідні для відповідача умови даного договору, скориставшись його необізнаністю у даній сфері фінансових послуг. Тому, враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем по справі договір фінансового лізингу № 002906 від 29.10.2015 року, стягнути з ТOB «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 100000,00 грн. отриманих відповідачем за недійсним правочином, сплачену комісію банку в розмірі 1200,00 грн. та моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з повному обсязі та просив позов задовольнити, а також здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з»явився, проте подав заперечення на позовну заяву, просить відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу, посилаючись на те, що 28.10.2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» укладено договір фінансового лізингу №00142 від 28.10.2014 року, предметом якого є сільськогосподарська техніка вартістю 51800 гривень, а саме «ДТЗ 244.4». За умовами договору відповідач придбає у власність предмет лізингу і надає його позивачу за плату в тимчасове володіння та користування на умовах даного договору. Договір повністю відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору фінансового лізингу, позивачем 28.10.2014 року відповідно до п. 8.2.1б ст. 8 частину завдатку ціни предмету лізингу в сумі 25900 гривень. Договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», підписаний позивач ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови. Крім того, 28.10.2014 р. в день підписання договору, позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору та отримав усі відповіді від представника відповідача і тільки після укладення договору позивач сплатив грошові кошти. Ані під час складання договору, ані після його укладення від позивача не надходило звернень про надання йому роз»яснень щодо окремих положень договору. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору та заяви про повноту отриманої інформації. Отже, відсутні підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним, оскільки вказаний право чин укладений відповідно до норм чинного законодавства і позивач добровільно погодився на його укладення.

Дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» 28.10.2014 року укладено договір фінансового лізингу № №00142 (надалі договір), предметом лізінгу по даному договору є сільськогосподарська техніка вартістю 51800 гривень, а саме «ДТЗ 244.4» ( арк.17-29).

У відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 8.2.1 вказаного договору перший лізинговий платіж складається із: а) Комісійної винагороди Лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі комісія за організацію), яка розраховується як оплата по договору, яка визначена у додатку до даного договору; б) завдатку ціни предмета лізингу, який розраховується як : завдаток, який визначений у додатку до даного договору; в)Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця, пов'язані з організацією передачі Предмета Лізингу на користь Лізингоодержувача. Розмір Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу визначений в Додатку до даного Договору.

Пунктом 8.2.2 оспорюваного договору визначений другий лізинговий платіж, який складається із: - відшкодування частини вартості Предмету Лізингу; - сплати відсоткової ставки за користування Предметом Лізингу ( вказаної в додатку до Договору); - сплата комісії (маржі) за супроводження договору ( розмір комісії вказанов додатку до Договору).

Відповідно до пункту 8.5 договору, усі поточні лізингові платежі по даному Договору Лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 15-е число поточного місяця , що вказується у додатку.

Крім того слід зазначити, що комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням договору передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема в якій зазначено, що лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Отже комісія за організацію Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, зокрема такими витратами відповідача є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організаційні заходи щодо підписання договору, організація та супровід договору протягом всього часу його дії (шість років) та інші витрати пов»язані з виконання Договору лізингу.

Відповідно до пункту 1.7 спірного договору, предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця завдатку ( 50% від вартості Предмета Лізингу), Оплата по договору та оформлення даного договору ( 10% від вартості Предмету Лізингу) та Комісії за Передачу Предмета Лізингу ( 3% від вартості Предмета Лізингу) .

У додатку № 1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 51800,00 грн., Лізингові платежі: перший лізинговий платіж ( оплата по договору, завдаток, комісійна винагорода) 25900 гривень ; другий лізинговий платіж здійснюватиметься з 28.10.2015 року кожного наступного місяця з 1-15 числа у сумі 2158.35 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач ОСОБА_1 28.10.2014 року сплатив товариству 25900 гривень, із зазначенням призначення платежу: оплата по договору.

Відповідно до п. 8.2.1. п. «б» ст. 8 та Додатку 1 Договору лізингу, із сплачених позивачем ОСОБА_1 28.10.2014 року 25900 гривень із призначенням платежу: оплата по договору, вказані грошові кошти сплачені в якості завдатку ціни предмета лізингу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Твердження позивача щодо відсутності у нього реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, на думку суду, ні на чому не базуються і не підтверджені жодними доказами.

Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

За таких обставин твердження позивача про недійсність договору через невідповідність укладеного договору Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим і недоказаними.

Крім того положення Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізин", який є спеціальним.

Відповідно до п 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 5 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною пятою ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

З наведеного вбачається, що відповідачем було дотримано вимог чинного законодавства при розробленні проекту договору фінансового лізингу, який сторони в подальшому підписали.

Суд вважає безпідставними посилання позивача на недійсність договору фінансового лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, встановлення несправедливих умов договору, ведення агресивної підприємницької практики та введення споживача в оману.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Вказаними нормами передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач в момент вчинення правочину не додержувався вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання укладеного сторонами договору недійсним.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім вище викладеного необхідно зазначити, що згідно п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, чинним законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Статті 10, 11 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували ті обставини,на які він посилається як на підставу своїх вимог.

З урахуванням викладених вище положень договору, норм законодавства та того факту, що позивач, як лізингоодержувач, не сплатив лізингодавцю в повному обсязі завдаток ціни предмету лізингу, який він відповідно до п. 4.1 Договору має право сплачувати впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання спірного договору, тобто з 28.10.2014 року, платежами визначеними в Додатку № 1 Договору (необхідно згідно договору сплатити 51800 грн., сплачено 25900 грн.), тобто позивачем не виконано належним чином свої договірні зобовязання, що в розумінні п.4.1. Договору є перешкодою для передачі йому предмету лізингу, отже позовні вимоги про визнання договору недійсним є безпідставним.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд приходить до висновку,що позов про визнання недійсним укладеного сторонами договору фінансового лізингу задоволенню не підлягає.

Керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"від 5 листопада 2009 року, ст. 203, 215, 216, 627. 629, 638 ЦК України, ст.ст. 3,4, 57-60 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до до Товариство з Обмеженою Відповідальністю "Лізингова компанія "Вибір комфорт" про визнання договору фінансового лізингу недійсним - відмовити.

Копію рішення надіслати сторонам по справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Дзюбич В.Л.