Справа № 226/3113/14-ц
Справа № 2/226/69/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Петуніна І.В.,

при секретарі - Альберті О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Наумова О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Димитров Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення моральної шкоди у зв'язку з травмою на виробництві

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноарміськвугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з травмою на виробництві в обґрунтування якого вказав, що з 01.03.1982р. по 27.12.1999р. працював у відповідача. 12.03.1993р. при виконанні своїх трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок на виробництві та був складений акт Н-1. 12.01.1994р. МСЕК первинно встановила позивачу 5% втрати працездатності. Крім цього, 28.03.1995р. при виконанні своїх трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок на виробництві та був складений акт Н-1. 20.11.1995р. МСЕК первинно встановила позивачу 25% втрати працездатності, що у сукупності складає 30% втрати працездатності. Перебуваючи на лікуванні він не міг вести повноцінний образ життя, самостійно виконувати свої суто особисті санітарно-гігієнічні дії, відчував фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю травми та особливостями її лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно та негативно позначається на його душевному стані. Його життя після травми зазнало суттєвих змін. Його систематично турбує біль у спині, через що він періодично звертається за допомогою до лікарів та проходить лікування. У зв'язку з цим просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги.

Крім цього, позивач надав додаткові письмові пояснення, де вказав, що відповідно до абз.2 п.9 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затв. ПКМУ № 472 від 23.06.1993р., в редакції, що діяв з 01.08.1996р. по 03.10.1997р., встановлено граничний розмір моральної шкоди у 200 мінімальних заробітних плат. З цього вбачається, що суд повинен прийняти рішення з розміру мінімальної заробітної плати на день розгляду справи, а саме 1218 грн. Також існує рішення ВСУ від 19.08.2009р., де суд звернув увагу, що повинна застосовуватися мінімальна заробітна плата на час розгляду справи. Також позивач посилається на ч.1 ст.3607 ЦПК України щодо обов'язкового застосування судової практики у відповідності з рішенням ВСУ.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та надав суду письмові заперечення, які підтримав у судовому засіданні, де зазначив, що позивач не надав докази моральних страждань, які могли б бути прийняті за основу при визначенні факту нанесення моральної шкоди та розмір компенсації за отриману шкоду. Позивач, посилаючись у своїй позовній заяві на факт заподіяння йому моральної шкоди, окрім загальних висловлювань, не підтверджує наведене жодними письмовими доказами. Тобто, ніяких доказів, що підтверджують заподіяння моральної шкоди, які можна було дослідити у судовому засіданні, позивач не надав. Також, за загальними правилами про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Також п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затв. ПКМУ № 472 від 23.06.1993р., який діяв на момент виникнення правовідносин встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від будь-яких виплат. Враховуючи, що неоподаткований мінімум доходів громадян було встановлено в розмірі 17 грн., тому граничний розмір відшкодування моральної шкоди складає 2550 грн. У зв'язку з цим просить у позові відмовити.

Судом встановлено, що 12.03.1993р. з позивачем у відповідача стався нещасний випадок на виробництві. Після проведення розслідування нещасного випадку відповідачем складено Акт № 37 про нещасний випадок на виробництві від 13.03.1993р. форми Н-1 внаслідок чого позивач отримав ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 5%, що підтверджується копією вказаного акту, довідкою первинного огляду МСЕК від 12.01.1994р. (а.с.9, 21-22).

Також встановлено, що 28.03.1995р. з позивачем у відповідача стався нещасний випадок на виробництві. Після проведення розслідування нещасного випадку відповідачем складено Акт № 59 про нещасний випадок на виробництві від 30.03.1995р. форми Н-1 внаслідок чого позивач отримав ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25%, що підтверджується копією вказаного акту, довідкою первинного огляду МСЕК від 20.11.1995р. (а.с.7-8, 18-20).

Позивач лікувався з приводу травми з 28.03.1995р. по 24.05.1995р., з 16.11.2006р. по 06.12.2006р., з 03.12.2007р. по 22.12.2007р. (а.с.23-26).

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоров'я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

За змістом ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, на час первинного встановлення МСЕК позивачу по цим травмам відсотка втрати працездатності, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Крім того, на час первинного встановлення МСЕК позивачу по цим травмам відсотка втрати працездатності, діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, пунктом 11 яких було передбачено відшкодування потерпілим моральної шкоди.

Також п.11 зазначених Правил (в редакції, що була чинною станом на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, а саме первинного встановлення втрати працездатності - 12.01.1994р. та 20.11.1995р.) було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 25.11.1993р. № 3653-ХІІ та Указу Президента України від 25.08.1996р. № 762/96, розмір мінімальної заробітної плати станом на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди - 12.01.1994р. та 20.11.1995р., складав 0,6 грн.

Таким чином, враховуючи надані суду докази, суд вважає, що внаслідок нещасного випадку на виробництві позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з каліцтв, внаслідок яких йому встановлено загалом 30% втрати професійної працездатності, у душевних стражданнях, пов'язаних з фізичною біллю, наслідками цього каліцтва, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності тривалий час лікуватися, у безповоротності змін у стані здоров'я позивача. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну йому моральну шкоду та яка за його оцінкою становить 30000 грн., є завищеною та не відповідає отриманим ним моральним стражданням та чинному на час виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, законодавству.

Суд вважає необхідним відповідно до п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472 (в редакції, що була чинною станом на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди - 12.01.1994р. та 20.11.1995р.) стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування заподіяної позивачеву моральної шкоди виходячи з двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, тобто 12.01.1994р. та 20.11.1995р., що складає: 200 х 0,6 грн. = 120 грн.

Що стосується застосування ч.1 ст.3607 ЦПК України, то застосуванню підлягають рішення ВСУ, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Ухвала ВСУ від 19.08.2009р. прийнята в порядку касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанції, а не відповідно до ст.3603 ЦПК України.

В силу ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають покладенню на відповідача. Враховуючи, що заявлено позов немайнового характеру з відповідача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог, у сумі 73,15 грн.

На підставі ч.1 ст.3 Конституції України, ст.ст.153, 173 КЗпП України, ст.12 Закону України «Про охорону праці», постанови Верховної Ради України від 25.11.1993р. № 3653-ХІІ, Указу Президента України від 25.08.1996р. № 762/96, п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення моральної шкоди у зв'язку з травмою на виробництві, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на користь ОСОБА_1 за отриману ним моральну шкоду у розмірі 120 (сто двадцять) грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на користь держави судовий збір у сумі 0,97 грн.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя