Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/137/15Головуючий у 1-й інстанції Гонтар А.Л.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Савченко О.В.

суддів Стрелець Л.Г., Гончар М.С.

при секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- визнати неприйнятий до експлуатації будинок, розташований в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя її, ОСОБА_4, та відповідача ОСОБА_2;

- визнати за нею, ОСОБА_4, право власності на 1/2 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1;

- визнати за нею, ОСОБА_4, право власності на ? частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва жилого будинку, розташованого в процесі будівництва жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1;

- стягнути з відповідача на її користь судовий збір у сумі 249, 40 грн. та витрати на оплату юридичної допомоги у сумі 300,0 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку будівельних матеріалів, розташованих за адресою будинок АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дружківка Донецької області на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 249,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 у цій справі скасувати, ухвалити нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

У судове засідання 05.02.2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.155-158) всі особи, які беруть участь у цій справі, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, окрім представника відповідача ОСОБА_3, який подав суду поштою заяву (а.с.159-160), в якій просив дану справу за скаргою розглядати апеляційним судом без його участі.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов ОСОБА_4 у цій справі часткового суд першої інстанції керувався ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 61, 212-215, 218, 224 ЦПК України (в редакції 2004 року), ст. ст. 57, 60, 61, 70, 71 СК України, ст. 181, 316, 317, 331, 364, 367, 368, 370, 372, 376 ЦК України, ст. ст. 23, 30 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного суду від 21 грудня 2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача в частині задоволення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Крім того, ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини (п. 8 постанови Пленуму ВСУ "Про судове рішення у цивільній справі" N 14 від 18.12.2009 року).

Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованим та незаконним рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині щодо визнання права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку будівельних матеріалів, розташованих за адресою будинок АДРЕСА_1, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судового збору у сумі 249,40 грн.; таким, що прийнято з порушенням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Оскільки, має місце недоведеність обставин у цій частині позовних вимог позивача, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи; мають місце порушення та неправильне застосування норм матеріального права; внаслідок чого, в цій частині, суд першої інстанції неправильно вирішив спір.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що позивачем ОСОБА_4 не було надано суду першої інстанції у цій справі жодних належних допустимих доказів на підтвердження фактичних обставин справи щодо придбання нею за будь-які спільні кошти під час шлюбу із відповідачем будь-яких конкретних будівельних матеріалів із зазначенням конкретної назви цих будівельних матеріалів (цегли, шиферу тощо), а також дати, вартості, джерела придбання (первинних письмових документів: чеків, квитанцій, накладних тощо) та їх подальшого використання, місцезнаходження, у тому числі використання в процесі будівництва неприйнятого в експлуатацію жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки, цей факт у суді першої інстанції взагалі не визнавався відповідачем у цій справі ОСОБА_2, як чоловіком позивача у період з 29.06.1991 року (а.с.6) по листопад 2011 рік (а.с.27), який зазначав, що позивач немає ніякого відношення до придбання будівельних матеріалів, використаних для будівництва недобудованого та не введеного в експлуатацію будинку за адресою АДРЕСА_1, остання не приймала участі у будівництві останнього власною працею, силами чи грошима, фактично мешкає окремо від нього з 2005 року в іншому місті, що підтвердили у цій справі у суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.119), показам яких суд першої інстанції не надав відповідної оцінки в оскаржуємому рішенні у порушення вимог ст. 212 ЦПК України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, встановлено, що саме відповідачу ОСОБА_2 належить право забудовника незакінченого будівництвом будинку 11% готовністю за адресою АДРЕСА_1 в силу умов договору купівлі-продажу від 25.07.1996 року (а.с.8, рішення апеляційного суду Донецької області від 26.01.2012 року а.с.31-33), та який на момент ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції у цій справі не введено в експлуатацію.

Сам по собі технічний паспорт на зазначений не введений в експлуатацію будинок станом на 06.05.2010 року (а.с.21-26) не є належним допустимим доказом на підтвердження позовних вимог позивача у цій справі щодо визнання за нею права власності на будівельні матеріали у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 58 ч. 1 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_4, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині щодо задоволення позовних вимог позивача у цій справі фактично ґрунтується на припущеннях.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України при вирішенні цієї справи в оскаржуємій частині мав сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи, зокрема у тому числі роз'яснювати позивачеві ОСОБА_4 її обов'язок конкретизувати позовні вимоги щодо визнання права власності на будівельні матеріали; обов'язок надавати суду належні допустимі докази в обґрунтування свого позову (в частині задоволення); право заявляти клопотання про призначення судово-будівельної експертизи у цій справі з метою визначення, що саме ці будівельні матеріали, про які зазначає позивач у своєму позові, були використані при будівництві незакінченого будівництвом будинку за адресою АДРЕСА_1, та вартості останніх, а також наслідки незаявлення цього клопотання позивачем у цій справі у суді першої інстанції.

Позивач ОСОБА_4 та представник останньої на апеляційний розгляд цієї справи не з'явились, будь-яких клопотань у цій справі перед апеляційним судом не заявляли.

Позивач та представник останньої у суді першої інстанції клопотання про проведення судової будівельної експертизи у цій справі також не заявляли, у матеріалах цієї справи відповідний висновок експертизи відсутній.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Враховуючи встановлені колегією суддів апеляційного суду у цій справі фактичні обставини щодо придбання сторонами у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як подружжям, у період шлюбу за договором купівлі - продажу від 29 липня 1996 року незакінченого будівництвом житлового будинку 11 % готовністю певною вартістю (а.с.8), позивач мала б право на отримання компенсації ? частини вартості останнього за рахунок відповідача, якщо останній продовжує його використовувати, у порядку поділу майна подружжя, проте позивач ОСОБА_4 таких вимог у цій справі не заявляла у суді першої інстанції.

В силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог ст. 212-215 ЦПК України.

Тому, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року у цій справі в оскаржуємій частині щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку будівельних матеріалів, розташованих за адресою будинок АДРЕСА_1, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судового збору у сумі 249,40 грн. слід скасувати; ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року у цій справі в оскаржуємій частині щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку будівельних матеріалів, розташованих за адресою будинок АДРЕСА_1, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судового збору у сумі 249,40 грн. скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Савченко О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.