АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Фролов М.О.
№ 22-ц/796/1190/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу прокурора Голосіївського району міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на будівельні матеріали,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року задоволено позов ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на будівельні матеріали.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи квартири АДРЕСА_1 загальною площею 24,3 кв. м.

В апеляційній скарзі прокурора Голосіївського району міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що між сторонами відсутній спір про право, а тому, у суду були відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 Постановляючи рішення, судом не було надано оцінки тому факту, що будівництво спірного об'єкту здійснювалось в порушення вимог чинного містобудівного законодавства, без належних дозвільних документів, а отже є самочинним будівництвом. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві із заявою до про прийняття об'єкта до експлуатації. Вважає, що судом було неправильно застосовано положення ст. ст. 331, 376 ЦК України.

В апеляційній інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання представники Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві та Київської міської державної адміністрації не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 серпня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 був посвідчений укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого сторони домовилися укласти на нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу частини житлового будинку, яким є квартира АДРЕСА_1

Згідно з п. п. 1.2.-1.4. договору на даний час цей будинок реконструюється, і після здачі в експлуатацію його власник ОСОБА_3 отримує у встановленому порядку правовстановлюючий документ на цей будинок. Будинок за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 червня 2003 року за реєстровим № 2503. Квартира складається з однієї житлової кімнати, орієнтовна житлова площа якої становить 14,04 кв.м., орієнтовна загальна площа 24,18 кв.м.

Відповідно до п. 2.1. договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 01 грудня 2004 року за ціну в сумі 74 200 грн.

Пунктом 2.4. договору від 05 серпня 2004 року визначено, що до підписання цього договору ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_3 отримала 7 420 грн. До 05 вересня 2004 року ОСОБА_1 зобов'язана передати ОСОБА_3 66 780 грн., що має бути підтверджено додатковим договором, який повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до п. 3.1. договору після введення в експлуатацію житлового будинку та отримання у встановленому порядку правовстановлюючого документу на житловий будинок, ОСОБА_3 зобов'язалася здійснити відчуження частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка повинна пропорційно відповідати частині житлового будинку, згідно площі квартири в ньому (а. с. 6).

19 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 66 780,00 грн. (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла (а. с. 8).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, складеного Приватним підприємством «Експертзабезпечення» вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 15 липня 2013 року становить 268661,00 грн. (а. с. 21-44).

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи квартири АДРЕСА_1 загальною площею 24,3 кв. м.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона разом з іншими інвесторами реконструкції вищевказаного будинку фактично прийняли його в експлуатацію, а деякі проживають і зареєстровані в цьому будинку. Усі її спроби зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_3 залишились без результату. При цьому, вона неодноразово зверталася до різних інстанцій, у тому числі до Київської міської державної адміністрації, з проханням посприяти у найскорішому вирішенні питання щодо реєстрації за нею права власності на земельну ділянку та квартиру АДРЕСА_4.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з положень ст. 331 ЦК України та з того, що позивачка виконала свої зобов'язання за договором від 05 серпня 2004 року, повністю сплатила кошти, за які проводилася реконструкція житлового будинку, тобто є добросовісною стороною за вищезазначеним договором.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом було неправильно застосовано положення норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, відповідно до змісту укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору від 05 серпня 2004 року сторони домовилися про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу частини житлового будинку, що реконструюється, якою є квартира АДРЕСА_2 не пізніше 01 грудня 2004 року за умови сплати ОСОБА_1 до його укладення вартості вказаної квартири авансовим платежем до 05 вересня 2004 року.

При цьому, в договорі відсутні посилання, що реконструкція будинку проводиться за кошти, сплачені ОСОБА_1, внаслідок сплати відповідної суми ОСОБА_1 набуває право власності на будівельні матеріали.

Згідно з п. 2.5. договору від 05 серпня 2004 року сума, зазначена в п. 2.4. договору підлягає заліку в ціну квартири, що її ОСОБА_1 мала заплатити ОСОБА_3 при укладенні основного договору.

Таким чином, договір від 05 серпня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за своїм змістом згідно з ст. 635 ЦК України є попереднім договором, а не договором фінансування будівництва, до відносин, які виникли на підставі вказаного договору підлягають застосуванню положення ЦК України щодо зобов'язань.

Положення ч. 3 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) стосується набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва та не поширюється на випадки реконструкції нерухомого майна, яке є об'єктом права власності.

Разом з тим, не зважаючи на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1, належав на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового від 26 червня 2003 року, суд першої інстанції визнав право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи квартири №4 у вказаному будинку за ОСОБА_1

Крім того, відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України особа набуває право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Звертаючись до суду із позовом до Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_1 не було надано доказів порушення відповідачем її прав. Відтак, у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Голосіївського району міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на будівельні матеріали.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді