Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/3610/14-ц Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 53 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Церпіцької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов'язання внести відповідні записи до трудової книжки та стягнення заборгованості по заробітній платі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2014 року, -

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, в якому після уточнення позовних вимог просила встановити факт її перебування у трудових відносинах з пп ОСОБА_2 на посаді продавця у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» з 20.11.2009 року по 02.04.2013 року; зобов'язати відповідача оформити документи про прийняття та звільнення з роботи та внести відповідні записи до трудової книжки; стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі 15 859 грн.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до вимог ст. 24 цього Кодексу при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту /спеціальність, кваліфікацію/, про стан здоров'я та інші документи.

Трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Згідно ст. 24 КЗпП України, у разі укладення трудового договору між працівником та фізичною особою-підприємцем, остання повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, встановленому Міністерством праці та соціальної політики України, а запис у трудовій книжці, відповідно до вимог законодавства проводиться після реєстрації трудового договору у центрі зайнятості, після чого трудова книжка зберігається у найманого працівника.

Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року за № 260 (із змінами та доповненнями) фізична особа повинна зареєструвати трудовий договір у центрі зайнятості, а працівник який влаштовується на роботу до фізичної особи при реєстрації договору повинен надати паспорт, трудову книжку та за наявності довідку податкової про присвоєння ідентифікаційного номера. Трудова книжка після проведеного в ній службою соціального захисту запису про прийняття на роботу зберігається безпосередньо у працівника.

Таким чином, при укладенні трудового договору з фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існувала усна домовленість на виконання протягом 2009-2013 років останньою роботи, як продавця у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». За виконання даної роботи ОСОБА_2 зобов'язалася сплатити позивачу певні грошові кошти.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено апелянтом під час розгляду справи, ОСОБА_1 заяву про укладення трудового договору не писала, трудової книжки та інших документів відповідачу не надавала. Тобто, вона фактично усвідомлювала відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувалася з цим.

З часу прийняття на роботу позивач не оспорювала будь-яких дій роботодавця, за захистом своїх прав ні до правоохоронних органів, ні до центру зайнятості не зверталась, а до суду звернулася лише у вересні 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ОСОБА_2 на посаді продавця з 20.11.2009 року по 02.04.2013 року, стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 15 859,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження факту укладання між сторонами трудового договору, передачі відповідачу трудової книжки, ознайомлення позивача з обов'язком виконувати внутрішній трудовий розпорядок, а також заборгованості по заробітній платі.

Такий висновок суду відповідає встановленим судом обставинам та підтверджується матеріалами справи, поясненнями сторін. В обґрунтування своїх доводів, що між сторонами був укладений трудовий договір з визначеним розміром оплати за виконану роботу, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та має право використовувати під час своєї діяльності найманих працівників будь-яких доказів позивач не надала, на що звернув увагу суд першої інстанції в своєму рішенні. Хоча і в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду відповідач ОСОБА_2 зазначала, що вона є фізичною особою-підприємцем та у неї є наймані працівники, з якими укладені трудові договори відповідно до вимог діючого законодавства.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема поясненнями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтверджені обставини усної домовленості між сторонами на виконання певних робіт, проте на яких умовах укладалася ця угода, порядок її оплати свідкам не відомий.

Оцінюючи наведені факти, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження можливості та факту укладання трудового договору між сторонами і наявності будь-якої заборгованості за ним.

Доводи, вказані позивачем в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з'ясував обставини по справі, а наданим його доказам не надав належної оцінки, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, хоча відповідач по справі має статус фізичної особи-підприємця, проте до участі в справі залучена лише в якості фізичної особи, а суд позбавлений можливості зобов'язувати її, як фізичну особу-підприємця, до вчинення будь-яких дій, пов'язаних з відновленням порушених трудових прав позивача як найманого працівника.

З огляду на те, що реєстрацію трудового договору та засвідчення записів про прийняття та звільнення з роботи найманих фізичними особами працівників проводить державна служба зайнятості відповідно до вимог Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року в редакції наказу № 320 від 14.10.2010 року та п. 20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України № 110 від 17.08.1993 року з відповідними змінами та доповненнями.

Проте, відповідна територіальна установа державної служби зайнятості до участі в даній справі також залучена не була.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та є наслідком помилкового тлумачення закону.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: