Справа № 297/189/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Фейіра О. О., при секретарі Гоцинець О.Ю., перекладачі ОСОБА_1, з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "Альфа Банк" про захист прав споживача, визнання третейської угоди недійсною,-

встановив:

ОСОБА_2 звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовом до ПАТ "Альфа Банк", про визнання недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6 Кредитного договору №500907508 від 26 квітня 2013 року.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що 26 квітня 2013 року між ним та ПАТ "Альфа-Банк" було укладено Кредитний договір №500907508, згідно якого він отримав кредит у сумі 36 751,29 грн. зі сплатою 15,99 % річних, строком на 5 років, з кінцевим терміном погашення кредиту до 29 квітня 2018 року. Пунктом 6 кредитного договору передбачено, що сторони погодились внести до кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні статті 12 Закону України "Про третейські суди". Така третейська угода у вигляді третейського застереження у кредитному договорі не відповідає вимогам законодавства, що порушує його права, а тому просить визнати її недійсною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених в позовній заяві, просив позов задоволити.

Представник ПАТ "Альфа Банк", будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з"явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило (а.с. 17).

Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Так, як встановлено в судовому засіданні, 26 квітня 2013 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №500907508, згідно якого останній отримав кредит у сумі 36 751,29 грн. зі сплатою 15,99 % річних, строком на 5 років, з кінцевим терміном погашення кредиту до 29 квітня 2018 року (а.с. 6).

Відповідно до п. 6 вищевказаного кредитного договору, - сторони погодились внести до кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні статті 12 Закону України "Про третейські суди" про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором та розгляд і вирішення всіх не вирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними цього договору відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз" у відповідності до його Регламенту, який є невід'ємною частиною цієї третейської угоди та з якими сторони до підписання цього договору ознайомлені та згодні.

Згідно пунктів 19, 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", - споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника;споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до пунктів 17, 19 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; а послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Конституційний Суд України в Рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 роз'яснив, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Враховуючи зазначене, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, як під час укладення кредитного договору, так і в процесі його виконання.

За приписами ч. 1, 2 та п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", -продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Як вбачається зі змісту укладеного кредитного договору, такий за своєю правовою природою є договором приєднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року роз'яснено, що кредитний договір, який має вид формуляра або іншу стандартну форму є договором приєднання.

За вказаних обставин можна дійти висновку, що умова кредитного договору, яка містить третейське застереження (пункт 6 кредитного договору) була обов'язковою для позивача на час укладення цього договору, і позивач не мав реальної можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов цього договору.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про третейські суди",- третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про третейські суди",- третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 12 Закону України "Про третейські суди",- третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Згідно ч. 7 ст. 12 Закону України "Про третейські суди", - у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Як вбачається із третейського застереження у кредитному договорі, в ньому не зазначено місце укладення третейської угоди, а тому, суд приходить до висновку, що вказана угода відповідно до приписів ч. 4, 5, 7 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" є недійсною.

Крім того, зазначення у типовій формі кредитного договору (договору приєднання) конкретного третейського суду та суддів, також позбавило права позивача на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням частини першої статті 14 Закону України "Про третейські суди", якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди", оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року "Про внесення змін до ст. 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам", частину 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Так, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди",- третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, на час укладення між сторонами кредитного договору №500907508 від 26 квітня 2013 року, Закон України "Про третейські суди" містив заборону на укладення третейської угоди.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що третейська угода у вигляді третейського застереження у пункті 6 вищевказаного кредитного договору є недійсною.

Як вбачається із узагальнення Практики застосування судами Закону України "Про третейські суди" Верховного Суду України від 11 лютого 2009 року, третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати також вимогам, встановленим цивільним законодавством. Невідповідність третейської угоди вимогам цивільного законодавства дає підстави вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі статті 228 ЦК України, згідно з частиною першою якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Судам також слід звернути увагу на положення статті 203 ЦК України, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України,- зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Третейське застереження, викладене вкредитному договорі, порушує права позивача, оскільки позбавляє його права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати судового збору, передбаченого статтею 22 Закону України "Про захист прав споживачів" тощо.

За приписами частини першої статті 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у кредитному договорі вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі частини першої статті 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи, що третейська угода, викладена у вигляді третейського застереження у пункті 6 кредитного договору №500907508 від 26 квітня 2013 року, укладеного між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_2 не відповідає вимогам законодавства та порушує права позивача, а тому суд приходить до висновку, що таку слід визнати недійсною.

Суд також вважає, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача в користь позивача 1 500, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Також, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

Керуючись ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України, ст.ст. 1, 11, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 1, 5, 12, 14 Закону України "Про третейські суди", ст.ст. 15, 57-60, 208, 292, 294 ЦПК України,-

рішив:

позов задовольнити.

Визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6 кредитного договору №500907508 від 26 квітня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» і ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 1 500 (одна тисяча п"ятсот) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в користь держави 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. судового збору.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись 24 березня 2015 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення- протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Суддя Фейір О. О.