Справа № 336/984/15-ц
провадження № 2/336/992/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Жупанової І.Б. при секретарі Брагіній І.В., з участю позивача, представника відповідача Кузьмінова Д.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення безпідставно набутого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5632,71 грн., проценти за користування безпідставно набутими коштами у розмірі 203,92 грн., моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн.

В позові пояснив, що 22.10.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про відкриття поточного карткового рахунку, відповідно до умов якого відповідач відкрив позивачу картковий рахунок № НОМЕР_1 та здійснює його розрахунково-касове обслуговування.

29.10.2014 року з рахунку позивача банком в односторонньому порядку було списано 5632,71 грн.

На неодноразові звернення позивача до відповідача з вимогою надати пояснення щодо безпідставного списання коштів з його рахунку, відповідач надав відповідь листом вих. № 20.1.0.0.0/7-20141105/2099 від 11.11.2014 року та листом вих.. № 20.1.0.0.0/7-20141107/1402 від 13.11.2014 року, згідно яких кошти позивача з карткового рахунку № НОМЕР_1 були списані в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № zpI0r042382161 від 01.04.2003 року.

Однак позивач вважає, що дії відповідача є незаконними з огляду на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2014 року, яке було залишене в силі судами вищих інстанцій, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено у зв'язку із пропуском строків позовної давності, але, незважаючи на відмову судів усіх інстанцій у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідач самовільно без згоди позивача списав кошти з його рахунку.

Крім того, станом на 02.02.2015 року за користування коштами відповідач зобов'язаний сплатити проценти на користь позивача у розмірі облікової ставки НБУ, яка з 29.10.2014 року по 13.11.2014 року становила 12,5 %, що складає 28,93 грн., з 13.11.2014 року по 02.02.2015 року становить 14 %, що складає 174,99 грн., а разом 203, 92 грн.

Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу також було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. та просить стягнути з відповідача на свою користь.

Кошти, які були самовільно зняті відповідачем, були взяті в позику позивачем, який є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням, були призначені для оплати консультацій та необхідного лікування у ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМ України». Через неправомірні дії відповідача позивача до сих пір не може пройти обстеження та пройти лікування.

Відсутність необхідного лікування стало причиною погіршення загального стану здоров'я позивача, оскільки останній має проблеми із серцево-судинною системою та потребує систематичної лікарської допомоги, що підтверджується медичною карткою.

Все це змусило позивача докласти додаткових зусиль для організації свого життя.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги з викладених в ній підстав підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на те, що отримані банком кошти набуті безпідставно та підлягають поверненню відповідно до ст. 1212 ЦК України. Ніяких боргів перед банком у нього не існує, за кредитним договором, на який посилався у відповіді йому відповідач - № zpIOr042382161 від 1.04.2003 р., ним дійсно отримувалися кошти на придбання комп'ютера, який був в заставі, але ним було повернуто заставне майно, і ніяких претензій до нього з боку банку не було, доказів на підтвердження вказаних обставин він не має, оскільки при повернення заставного майна йому ніяких документів банк не надавав, а на його запити інформації з цього приводу відповіді не отримував. Перед відкриттям рахунку 22.10.2014 р. він з'ясовував у банку про наявність боргу, на що йому було повідомлено про відсутність у нього будь-яких зобов'язань перед банком. Доказів на спростування наявності в нього боргу перед відповідачем, що надані відповідачем суду, він не має. Надав суду копії позову відповідача до нього та ухвал суду про повернення та залишення без розгляду позовів відповідача до нього про стягнення боргу саме за цим договором, якими, на його думку, підтверджується відсутність у банку претензій до нього. В будь - якому разі вважає, що банк не міг вимагати виконання ним зобов'язань за межами строку позовної давності, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача за довіреністю Кузьмінов Д.В. позовні вимоги не визнав, заперечував їх, зазначив, що відповідно до укладеного договору № ZPL0R042382161 від 01.04.2003 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 4365,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На теперішній час зобов'язання позичальником за договором № ZPL0R042382561 від 01.04.2003року в повному обсязі не виконані.

22.10.2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено Договір про надання банківських послуг, який складається з заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, які викладені на офіційному сайті банку у мережі інтернет.

За умовами зазначеного договору відповідачу видана платіжна картка (дебетно-кредитна) "GOLD".

П.п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг передбачений порядок здійснення списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту.

З вказаними умовами позивач погодився, про що свідчить його особистий підпис в анкеті - заяві.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору про надання банківських послуг та цивільного законодавства України здійснив списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, вважає, що за обраною позивачем підставою для свого позову - ст. 1212 ЦК України - безпідставність отримання коштів ПАТ КБ «ПриватБанк», позов взагалі не може бути задоволений, оскільки згідно правової позиції Верховного суду України у справі № 6-88цс13 від 02.10.2013 року, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Таким чином, з урахуванням наявності обставини договірного списання коштів, посилання позивача на безпідставність отримання коштів є необґрунтованим, просить в позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Судом встановлено, перевірено належними та допустимими доказами, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з кредитного договору та договору банківського рахунку, тобто договірні правовідносини, про що надавав пояснення в судовому засіданні позивач, не спростовуючи договірних правовідносин, зазначав, що банком вони виконувались неналежним чином, що полягає у безпідставному списанні його коштів в погашення неіснуючого боргу, про пропуск банком строку позовної давності, тобто фактично позивач в поясненнях зазначав, що підставою позову є перевищення банком своїх повноважень, внаслідок чого сталося неправомірне заволодіння його коштами.

Виходячи з цього, суд вважає, що висловлене відповідачем в запереченнях проти позову твердження, що позивачу, який обрав підставою свого позову ст. 1212, 1214 ЦК України, необхідно відмовити в позові саме з цієї підстави.

Суд не погоджується з думкою відповідача, оскільки не можна вважати підставою позову невірно обрану позивачем норму права, на яку він посилається в позові, залишивши поза увагою викладення ним фактичних обставин, що стали підставою для звернення до суду, які відмінні від тих, що регулюються обраною ним нормою права.

Судом встановлено, що, відповідно до укладеного кредитного договору № zpI0r042382161 від 01.04.2003 року, банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 4365, 00 грн. на термін 12 місяців по 01.04.2004 року включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісійної винагороди, в обумовлені даним договором терміни.

Зі свого боку банк виконав свої зобов'язання, надавши обумовлену договором суму кредиту позивачеві, що не заперечене позивачем у судовому засіданні.

Позивач свої зобов'язання за договором не виконав, про що свідчить наданий відповідачем розрахунок заборгованості.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Дане зобов'язання позивача перед банком з підстав, що передбачені законом, не було припинене, договір не розірвано, і, як наслідок, зобов'язання позивача сплатити борг існує по теперішній час.

Відсутність зобов'язання позивач не підтвердив суду належними і допустимими доказами, як не довів і наявність жодної з передбачених главою 50 Цивільного кодексу підстав припинення зобов'язань, позивач не спростував належними та допустимими доказами і наявності в нього заборгованості перед банком за кредитним договором № zpI0r042382161 від 01.04.2003 року на час вчинення банком дій по списанню боргу за кредитом з рахунку позивача на день списання.

Посилання позивача, як на підставу вважати дії банку неправомірними, на вчинення банком дій за межами строку позовної давності є неспроможними, виходячи з наступного:

В вичерпному переліку підстав припинення зобов'язань, що містяться в главі 50 ЦК України, такої підстави, як сплив строку позовної давності, не міститься, з чого випливає, що сплив строку, протягом якого особа може звернутися за судовим захистом порушеного права, автоматично не припиняє зобов'язання.

Виходячи з поняття позовної давності, що міститься в ст. 256 ЦК України, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушене, може вимагати примусового захисту свого цивільного права шляхом подання позовної заяви в суд, тобто - судового захисту.

Але, виходячи з положень глави 3 ЦК України, судовий захист права не є єдиним можливим способом захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право і на самозахист свого права у обраний самою особою спосіб, що передбачений договором або законом.

Судом встановлено, не спростоване позивачем, що умовами кредитного договору між позивачем та відповідачем № zpIOr042382161 від 1.04.2003 р. між сторонами були узгоджені його суттєві умови - а саме відповідно до п. 2.2.4 позивач, як позичальник за договором, доручив Банку, а Банк відповідно до п. 2.3.4 має право списувати грошові кошти з усіх поточних рахунків позивача у валюті кредиту, при наявності на них необхідної суми грошових коштів, які не надаються в кредит, в межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим договором при настанні термінів платежів (договірне списання).

Ця умова договору не суперечить Закону - ч. 2 ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банку надано право в односторонньому порядку списувати кошти з рахунку клієнта в випадках, передбачених договором.

Крім того, 22.10.2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено Договір про надання банківських послуг, який складається з заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, які викладені на офіційному сайті банку у мережі інтернет, з умовами яких позивач погодився, про що свідчить його особистий підпис в анкеті - заяві.

П.п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг передбачений порядок здійснення списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, що дублюють домовленість між позивачем і Банком, передбачену кредитним договором можливість в односторонньому порядку списання з рахунків позивача боргів по невиконаним у встановлений термін зобов'язань перед банком.

Отже, з досліджених договорів випливає, що сторонами в них було передбачено можливість здійснення захисту порушеного права Банку у визначений договором спосіб - тобто спосіб самозахисту порушеного права в розумінні положень ст. 19 ЦК України.

При цьому будь-яких застережень щодо обмеження будь - яким строком можливості здійснення цих дій сторони не зазначили.

У зв'язку із чим, банком в односторонньому порядку було списано з рахунку позивача кошти у розмірі 5632,71 грн., відкритого 22.10.2014 року на підставі укладеного Договору про надання банківських послуг між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 і зараховані на особовий транзитний рахунок для зарахування коштів, що направляються на погашення заборгованості за договором № zpI0r042382161 від 01.04.2003 року, що зазначений в п. 2.1.1 Договору, ця сума не перевищує загальну суму боргу на час списання коштів, що підтверджено відповідачем письмовими доказами - витягом з основної карти ОСОБА_2 за період з 01.01.2002 по 01.02.2015, витягом з 01.04.2003 р. по 02.03.2015 з рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_2, розрахунком заборгованості за договором № zpI0r042382161 від 01.04.2003 року станом на 04.03.2015 р.

Зауваження позивача про те, що розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, не може бути доказом наявності у нього заборгованості, оскільки він не відображує усіх платежів, що ним здійснювалось, на підтвердження чого надав копії прибуткових касових ордерів, що в нього збереглися, № 1059 і 1101 від 10 лютого 2004 року про сплату в погашення процентів за кредитним договором № zpI0r042382161 від 01.04.2003 р. 764, 14 грн. та 874, 89 грн., з яких в розрахунку заборгованості відображено лише надходження 874,89 грн., також не впливає на висновки суду і не спростовує наданий відповідачем доказ, виходячи з наступного:

Як вбачається з зазначених копій прибуткових касових ордерів, в них, хоча і міститься в графі «призначення платежу» посилання на один номер кредитного договору - zpI0r042382161 від 01.04.2003 р., але зарахування платежів було здійснено за різними кредитними рахунками, один з яких (останні цифри 55800016) по сумі 874,89 грн., що відображена в розрахунку заборгованості, зазначений у цьому договорі, як рахунок для зарахування коштів, що направляються на погашення заборгованості, а інший 9останні цифри 55800017) в цьому договорі не зазначений, і, відповідно і сума 764,14, що зарахована на цей рахунок, не відображена в розрахунку заборгованості, як така, що надійшла на погашення боргу саме за цим договором. А, оскільки у позивача одночасно було укладено декілька кредитних договорів, за поясненнями представника відповідача, кошти спрямовувались на погашення боргів за іншими договорами, в т ому числі і за № zpI0r042382561 від 21.04.2003р., з вказаним в ньому номером транзитного рахунку з останніми цифрами 55800017, куди й були зараховані 764,14 грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що дії відповідача по списанню грошових коштів з рахунку позивача, що має невиконані зобов'язання перед Банком, здійсненні в межах договору, не суперечать закону, не порушують права позивача, внаслідок чого вимоги позивача про повернення йому грошових коштів є безпідставною, як і пов'язана з нею вимога про відшкодування моральної шкоди.

Зауваження позивача щодо відсутності в відповідача претензій до нього протягом тривалого часу, що, на його думку, доводить відсутність в нього боргу перед банком, також не можуть вплинути на висновки суду щодо правомірності дій відповідача, оскільки, по - перше, позивачем самим надано суду копію позову та судових ухвал про повернення та залишення без розгляду позовів банку до нього про стягнення заборгованості саме за цим кредитним договором, за яким, згодом, банком було проведено списання грошових коштів в рахунок погашення цього боргу, що доводить обізнаність позивача про наявність до нього претензій банку з приводу невиконаних зобов'язань за цим кредитним договором станом на березень 2013 року; по-друге, захист цивільного права - це право, а не обов'язок особи, яке у відповідності до ст. 20 ЦК України здійснюється особою на власний розсуд, а його нездійснення не є підставою для припинення права.

Не приймаються судом і посилання позивача на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2014 р., яким було в зв'язку з пропуском строку позовної давності відмовлено в позові Банку до нього, оскільки воно стосується інших правовідносин за іншим кредитним договором № zpI0r042382561 від 21.04.2003р., а також на Правову позицію, висловлену в Постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 6.11.2013 р. у справі № 6-116 цс 13, оскільки встановлені судом правовідносини по даній справі не є тотожними з тими, по яким Правова позиція висловлювалась.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 19, 20, 256, 526, 559, 598-601, 604-609, 1071 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя