АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/154/15 Головуючий 1 інст. - Іванова І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Кружиліної О.А.,

суддів колегії - Котелевець А.В.,Макарова Г.О.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и л а :

04 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якому, після уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ним та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр № 1086, повернути сторони в первісний стан, визнавши за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що у липні 2010 року він звернувся до ОСОБА_3 з метою позичити грошові кошти у сумі 4 000 доларів США, на що ОСОБА_3 запропонував укласти з ним договір купівля-продажу його квартири, що стане гарантією повернення суми позики, оскільки квартира ОСОБА_3 була не потрібна, він мав на меті повернення позичених коштів. І у разі повернення всієї суми в строк, визначений в договорі купівлі-продажу, вони скасують угоду. Отже, фактично між сторонами укладено правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені договором купівлі - продажу квартири, а саме у жодної з сторін не було волі на перехід права власності на квартиру. Пунктом № 13 договору були передбачені особливі умови - час звільнення ним квартири, що фактично було строком повернення суми позики. Крім того, вартість квартири, визначена в договорі купівлі-продажу, не відповідає її дійсній вартості, проте відповідає сумі позики. Після підписання договору купівлі-продажу квартири, він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі еквівалентній 4 тисячам доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Суд визнав удаваним договір купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр. № 1086 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1

В іншій частині в позові відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в сумі 229,41 грн. та скасовано арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 січня 2014 року.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилався на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи удаваним договір купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр. № 1086 і визнаючи за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статей 203, 215, 235, 260 ЦК України з врахуванням роз'яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; частини 1 статті 61 ЦПК України та тих обставин, що укладаючи 24 липня 2010 року договір купівлі-продажу квартири, обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними встановились інші правовідносини і ці обставини у судовому засіданні від 17 березня 2014 року визнані відповідачем.

З висновком суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр. № 1086 є удаваним та визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, судова колегія погоджується, вважає його правильним та таким, що ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права і визнанні відповідачем у судовому засідання від 17 березня 2014 року обставин, які є підставами для визнання укладеного правочину удаваним.

Отже, судовим розглядом встановлено, що 24 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 буд оформлений та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, реєстр. № 1086 договір купівлі -продажу однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 на праві власності. ( а.с. 23).

У пункті 13 зазначеного договору передбачено, що продавець та інші особи, в тому числі неповнолітні, які проживають, знаходяться за згодою продавця, в проданій квартирі, зобов'язані звільнити вищезазначену квартиру до 24 березня 2011 року і знятись з реєстраційного обліку до цього строку.

До теперішнього часу в квартирі продовжує мешкати ОСОБА_4 (продавець), оскільки іншого житла він не має.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 19 травня 2011 року.

З довідки про вартість нерухомого майна: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на 24 липня 2010 рік виходячи з місцезнаходження та технічного стану становить в діапазоні від 146 100 грн. до 229 000 грн. ( а.с. 80).

Продаж квартири здійснено за 32 708 грн.

У судовому засіданні від 17 березня 2014 року, ОСОБА_3 пояснив суду, що між ним та ОСОБА_4 існували грошові зобов'язання за договором позики. 24 липня 2010 року між ними було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка належала ОСОБА_4 на праві власності. Останній зобов'язався повернути суму боргу до зазначеного у пункті 13 договору купівлі-продажу строку, після чого вказаний договір буде розірвано. Крім того, відповідач зазначив, що йому була потрібна не квартира, а повернуті вчасно запозичені позивачем грошові кошти, які він за усною домовленістю повинен був повернути до 24 березня 2011 року ( а.с. 43, 44, 105).

Таким чином, судом встановлено, що у позивача були боргові зобов'язання перед відповідачем.

Після укладання договору купівлі-продажу позивач квартиру не звільнив, не передав ключів і технічного паспорту, у зв'язку з відсутністю іншого житла продовжував проживати в спірній квартирі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз'яснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи з аналізу норми матеріального та процесуального права, оцінивши зібрані у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що під договором купівлі-продажу квартири сторони фактично приховали договір застави, укладений з метою забезпечення повернення ОСОБА_4 позичених у ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 4 000 доларів США, а після повернення зазначеної суми, за таким самим договором , ОСОБА_3 зобов'язався повернути квартиру позичальнику ( ОСОБА_4).

З врахуванням наведеного, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 307, на підставі вимог пункту 4 частини 1статті 309 ЦПК України, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції оскільки суд першої інстанції встановивши під час розгляду справи, що між сторонами було вчинено правочин з метою приховування іншого правочину, який вони на справді вчинили, на підставі статті 235 ЦК України не визнав, що 24 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинено правочин застави квартири АДРЕСА_2 з метою забезпечення виконання продавцем квартири свого існуючого зобов'язання перед її покупцем за договором позики.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 235 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судова колегія судової палати, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2014 року змінити і викласти в наступній редакції.

Визнати удаваним договір купівлі - продажу квартири від 24 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватний нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр № 1086.

Визнати, що 24 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинено правочин застави квартири АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання продавцем квартири свого існуючого зобов'язання перед її покупцем за договором позики.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий-суддя-

Судді колегії-