печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Середи К.О.,

при секретарі - Герасименко М.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Рудь Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 7" про визнання недійсним положення договору

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогами до відповідача ТОВ "Рада 7" про визнання недійсним положення пункту 8.11 договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій № 37/07/УН від 19.12.2012 "Плата за послуги, передбачені цим договором виконавець нараховує, а споживач оплачує з 08.09.2009 року".

Позивач мотивує позов тим, що став власником квартири АДРЕСА_1 з 15.05.2012 на підставі мирової угоди, затвердженої Обухівським районним судом Київської області, а договір, що містить спірне положення пункту 8.11, був укладений сторонами по справі 19.12.2012.

Позивач зазначає, що саме помилка позивача мала місце при укладенні договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій № 37/07/УН від 19.12.2012 в частині п. 8.11, оскільки він вважав себе споживачем послуг відповідача з моменту укладення мирової угоди - тобто 15.05.2012, а до того моменту він не споживав послуги та не може пересвідчитись в їх фактичному наданні, то помилково прийняв норму пункту 8.11 зазначеного договору як таку, що розповсюджується виключно з моменту набуття права власності на квартиру.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача ТОВ "Рада 7" у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 19.12.2012 ТОВ "Рада 7" та ОСОБА_3 уклали договір про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій № 37/07/УН.

Відповідно до п. 1.1 договору предметом договору є забезпечення надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій.

Згідно з п. 8.11 договору сторони погодили, що плата за послуги, передбачені цим договором, виконавець нараховує, а споживач оплачує з 08.09.2009.

Положенням ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов'язує.

Згідно ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Так, за положенням ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов'язаний вчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідач посилається на наявність боргу за надані послуги в розмірі 34 291,29 грн.

Як на правову підставу позову ОСОБА_3 посилається на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, а саме якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, та зазначає, що при цьому істотне значення має помилка, зокрема щодо обов'язків сторін.

Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 6 листопаду 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, судовим розглядом встановлено, що договір № 37/07/УН від 19.12.2012 позивачем підписаний без будь-яких застережень, зокрема, що стосується спірного пункту 8.11, що, на переконання суду, є свідченням обізнаності позивача щодо його прав та обов'язків за договором.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15.05.2012 затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно якої визнано спільною сумісною власністю подружжя майно, яке було набуте ними за час шлюбу, зокрема, квартира АДРЕСА_1.

Квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до затвердження судом мирової угоди про поділ їх майна.

Позивач ОСОБА_3, як один з подружжя, до укладення договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій № 37/07/УН від 19.12.2012 не був позбавлений права та можливості користуватися житлово-комунальними послугами, які надаються за адресою: квартира АДРЕСА_1.

З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги твердження представника позивача, що підписавши договір № 37/07/УН від 19.12.2012, позивач помилявся щодо часу виникнення своїх зобов'язань в частині утримання квартири (сплати вартості комунальних послуг), і, як наслідок, може слугувати підставою для визнання недійсним положення п. 8.11. договору.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, лише в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи позивач не надав доказів, як того вимагають приписи ст. 57 -60 ЦПК України, на підтвердження існування підстав для визнання недійсними положень п. 8.11. договору № 37/07/УН від 19.12.2012 відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 11, 60, 88, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 7" про визнання недійсним положення договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення через Печерський районний суд м. Києва.

В разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя К.О. Середа