Провадження № 22-ц/779/604/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.,

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Мельник О.В.,

з участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Івано-Франківської обласної дирекції до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

в листопаді 2014 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Івано-Франківської обласної дирекції звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно договору № 014/14-10-400 від 18.06.2007 року ОСОБА_6 отримав кредит в розмірі 80 000 доларів США строком до 17.06.2014 року, за умовами якого зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки 14,5 % річних. У зв'язку з невиконанням позичальником умов договору станом на 31.10.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 224 788 доларів США, яку просив стягнути з відповідача та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Івано-Франківської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором № 014/14-10-400 від 18.06.2007 року станом на 31.10.2014 року в розмірі 2 184 741,66 грн, з яких: 870 554,95 грн - тіло, 747 013,84 грн - відсотки, 567 172,87 грн - пеня та витрати по оплаті судового збору в розмірі 3654 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що згідно п. 6.5 кредитного договору від 18.06.2007 року банк має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки та штрафні санкції. Позивач скористався таким правом 03.12.2008 року, направивши відповідачу вимогу дострокового погашення всієї суми заборгованості протягом 30 календарних днів. Суд не врахував, що перебіг строку позовної давності розпочався 04.01.2009 року і позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення кредитних коштів. В серпні 2010 року банк уже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості. Зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до вимоги щодо стягнення пені. Відповідачем 26.01.2015 року подавалась заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка судом безпідставно відхилена. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відмовити.

В засіданні апеляційного суду представники відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" доводи апеляційної скарги заперечила, а в подальшому, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не з'явилась, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору № 014/14-10-400 від 18.06.2007 року, укладеним з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", ОСОБА_6 отримав кредит в розмірі 80 000 доларів США строком до 17.06.2014 року, зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки 14,5 % річних з погашенням відповідно до графіка. Станом на 31.10.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 224 788 доларів США, яких: 67 220,77 доларів США (870 554,95 грн) - заборгованість по кредиту; 57 681,42 долари США (747 013,84 грн) - заборгованість по відсотках; 99 885,81 доларів США (1 293 589,56 грн) - пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків.

Задовольняючи позов частково, суд виходив із того, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк, а ОСОБА_6 порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що згідно ст. ст. 526, 530, 610, 611, 612, 1050, 1054 ЦК України є підставою для задоволення позову.

На думку суду першої інстанції, оскільки п. 1.1 кредитного договору сторонами погоджено термін виконання основного зобов'язання - 17.06.2014 року, а п. 8.1 визначено, що договір діє до повного погашення кредитної заборгованості, тому строк позовної давності слід відраховувати з 17.06.2014 року, який на час звернення до суду з позовом не сплив.

За цим рішенням судом стягнуто: суму заборгованості станом на 31.10.2014 року у гривневому еквіваленті за кредитом та процентами за користування кредитом згідно поданого банком розрахунку по курсу НБУ валюти на дату розрахунку 12,950684 по 31.10.2014 року (а. с. 5-8), а пеню за порушення строків сплати кредиту і процентів за користування кредитом в межах річного строку (за період з 10.10.2013 року по 31.10.2014 року).

При цьому доводи представника ОСОБА_6 про сплив позовної давності, щодо застосування якої він заявив, суд визнав необґрунтованими, дійшовши висновку, що строк дії договору встановлено до 17 червня 2014 року, а відтак, саме з цієї дати починається перебіг позовної давності за вимогами банку.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором (ст.1054 ЦК України), то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Поза увагою суду залишились положення глави 19 Цивільного кодексу України щодо позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення кредитної заборгованості (п. 8.1), так і строки надання кредиту - до 17 червня 2014 року(п. 1.1), а також виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів згідно графіка, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 17 червня 2014 року.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом з 19 жовтня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 14 листопада 2014 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності (а. с. 41).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 6 листопада 2013 року № 6-11цс13, від 19 листопада 2014 року № 6-160цс14.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 17-19 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок суду про початок перебігу позовної давності з 17 червня 2014 року - дати закінчення дії кредитного договору та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Разом з тим, необхідно зазначити наступне.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином та відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості зі щомісячних платежів у межах трьохрічного строку позовної давності за період з 17 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року (дати звернення з позовом до суду), а саме: 40 177,94 долари США, що згідно курсу НБУ на час ухвалення рішення (19.03.2015) становить 939 924,29 грн - тіло кредиту; 8 506,33 долари США, що згідно курсу НБУ на час ухвалення рішення (19.03.2015) становить 198 997,41 грн - відсотки за користування кредитом.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, колегія суддів виходить з такого.

Стягуючи пеню в межах річного строку перед зверненням з позовом, суд першої інстанції узяв за основу поданий банком розрахунок заборгованості (а. с. 5-8), в якому розмір пені обраховувався з усієї суми заборгованості за весь час прострочення, обмежившись останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Однак, поза увагою суду залишилось наступне.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

За змістом ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно п. 9.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. Оскільки підлягає до стягнення з ОСОБА_6 заборгованість зі щомісячних платежів у межах трьохрічного строку позовної давності за період з 17 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року, то стягнення пені слід обмежити останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, із розрахунку: 1521,38 х 365 х 0,1 % х 12 = 6 653,65 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 19.03.2015 року складає 155 889,68 грн.

Також, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитом у гривневому еквіваленті.

Як видно із заявлених позовних вимог, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", посилаючись на отримання ОСОБА_6 кредиту в розмірі 80 000 доларів США, просив стягнути з боржника заборгованість у доларах США.

Згідно п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

У мотивувальній частині оскаржуваного рішення наведені розрахунки заборгованості за кредитним договором із переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ на час виникнення заборгованості. Такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим і не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України, згідно якої якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно даних Національного банку України станом на 19.03.2015 року встановлено офіційний курс за 100 доларів США - 2339.4039 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач 01.12.2008 року, направивши відповідачу вимогу про дострокове погашення всієї суми заборгованості протягом 30 календарних днів, змінив строк виконання кредитного договору, а тому перебіг строку позовної давності розпочався 04.01.2009 року, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 29.10.2014 року, колегія суддів відхиляє.

Зі змісту вимоги від 01.12.2008 року № 19-31/14-49 вбачається, що ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" пропонував ОСОБА_6 погасити заборгованість за кредитним договором станом на 19.11.2008 року, з попередженням про наступне звернення стягнення на предмет іпотеки, не змінюючи при цьому кінцевий строк виконання кредитного договору (а. с. 45). Постанова Верховного Суду України від 29.10.2014 року винесена в іншій справі, обставини якої не є тотожними даній справі та стосуються відповідальності іпотекодавців.

Також, не є зміною строку виконання такого договору звернення в серпні 2010 року банку з позовом про стягнення заборгованості, оскільки заочне рішення від 31 січня 2011 року в тій справі було скасовано, а в подальшому позов ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01.06.2013 року залишено без розгляду. Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 265 ЦК України).

На порушення ст. ст. 213-215 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, достатньої уваги не звернув.

Оскільки вказані вище порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Івано-Франківської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором № 014/14-10-400 від 18.06.2007 року станом на день ухвалення рішення в розмірі: 40 177,94 долари США, що згідно курсу НБУ становить 939 924,29 грн - тіло кредиту; 8 506,33 долари США, що згідно курсу НБУ становить 198 997,41 грн - відсотки за користування кредитом; 155 889,68 грн - пені та витрати по оплаті судового збору в розмірі 3654 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Малєєв А.Ю.