Справа № 367/3667/14-ц Головуючий у І інстанції Оладька С.І.
Провадження № 22-ц/780/60/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л.А.
Категорія 1 15.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпіньського міського суду Київської області від 23 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл будинку в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл будинку в натурі,-

встановив:

У травні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про розподіл в натурі житлового будинку, що є спільною власністю сторін у цій справі. Свої позовні вимоги мотивував тим, що на підставі договору дарування від 19.03.2008 року отримав у власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, а власником другої половини є відповідач ОСОБА_2 Оскільки ОСОБА_2 займає більшу частину спірного житлового будинку, просив розділити домоволодіння в натурі, виділивши позивачу приміщення №1-2(житлова кімната площею 15.4 кв.м), №2-1 (житлова кімната площею 13,6 кв.м), №2-2 (житлова кімната площею 13,8 кв.м), №2-3 (передпокій площею 7,2 кв.м), №2-4 (коридор площею 5 кв.м), №2-5 (технічне приміщення, кімната площею 6,8 кв.м), ІІ (коридор площею 6,7 кв.м) прибудови «а» та «а-1» площею відповідно 10,0 кв.м та 39,5 кв.м, з погребом під прибудовою площею 7,2 кв.м, а також технічні господарські приміщення: сараї «Б», «Д», «Е» та погреб під сараєм «Е», вбиральню «І», виділивши відповідачу інше нерухоме майно, залишивши у спільному користуванні огорожу під №1-3. Проведення переобладнання систем газо- та електропостачання, а також систему опалення покласти на сторони у рівних частинах.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого просив визнати за ним право власності на частину будинку, яку йому подарувала матір та яку він займав відповідно до цього договору дарування від 1996 року, посвідченого Ірпінською держнотконторою за реєстраційним номером 3-5035.

Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що з 1946 року будинок був двоквартирний (на двох забудовників) і на той час долі були рівними. Однак у подальшому належна йому частина збільшувалось виключно за рахунок попередньої власниці - ОСОБА_4, а тому йому належить більша частина спірного житлового будинку.

ОСОБА_2 просив поділити будинок АДРЕСА_1, визнавши на ним право власності на ті приміщення, якими користувалась сім»я його матері починаючи з 1946 року, а згодом і сім»я ОСОБА_2 Також просив уточнити ідеальні долі у праві власності сторін на житловий будинок.

Рішенням Ірпіньського міського суду Київської області від 23 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 було задоволено, а зустрічна позовна заява була задоволена частково. Ухвалено розділити житловий будинок АДРЕСА_1 між його співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 3-му варіанту запропонованому експертом згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №7263/13-43/189/14-43/ від 29.01.2014 року, виділивши у натурі ОСОБА_3 відповідні приміщення у будинку, господарські будівлі та споруди, загальною вартістю 247 826 грн. 55 коп., що становить 45/100 частин будинку, визнавши за ОСОБА_3 право власності на дану частину будинку.

ОСОБА_2 виділено у натурі приміщення у будинку, господарські будівлі та споруди на загальну суму 306267,45 грн., що становить 55/100 частин будинку, визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказану частину будинку.

Також ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 29220 грн. 45 коп. за перевищення частки у праві власності на будинок.

Ухвалено також зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 при реальному розподілі будинку за вказаним варіантом виконати в існуючій площі забудови будинку наступні види ремонтно-будівельних робіт для перепланування та переобладнання будинку на окремі ізольовані квартири з дотриманням вимог нормативної документації, чинної в галузі будівництва, що стосується квартир житлового будинку: демонтаж дверних блоків між прим. 1-1 та 1-2 та 1-2 та 1-4 з подальшим замуровуванням з обох сторін; влаштування дверних проріз. Між прим 1-2 та 2-2 (з дверним блоком), як зазначено на схемі додатку №5.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 2356 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Перевіривши справу в порядку, передбаченому ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам, зазначеним вище, враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що сторони є співвласниками будинку і кожному із сторін належить по 1/2 частини будинку. Суд не прийняв до уваги посилання ОСОБА_2 на ті обставини, що ще у 1946 році було поділено будинок на дві половини, пославшись на те, що із копії договору від 17.07.1946 року (договорі дарування права на половину в праві забудови) не вбачається які саме конкретно приміщення у будинку перейшли у користування кожному із співвласників будинку. Крім того, у рішенні суду першої інстанції зазначено, що після проведення добудов будинку не було уточнено частки у праві власності на будинок , а у договорі дарування на ОСОБА_2 попереднім власником ОСОБА_4 відповідачу було подаровано лише 1/2 частину будинку без вказівки конкретних приміщень.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають обставинам справи, встановленим судом, враховуючи наступне.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування права на половину в праві забудови від 17 липня 1946 року (а.с.104-107) дід позивача ОСОБА_3, ОСОБА_5, отримав від своєї матері ОСОБА_6 в дар дві кімнати, вікна яких виходять на схід та південь.

У цьому ж договорі зазначено, що за договором дарування, посвідченим у цій конторі 16 липня 1946 року за №51418, дарувателька ОСОБА_6, за першим шлюбом ОСОБА_5, подарувала ОСОБА_4 право на половину в цьому праві забудови. Також зазначено, що на земельній ділянці побудовано дерев»яний будинок, критий залізом, на чотири кімнати.

У договорі дарування від 17.07.1946 року зазначено, що дарувателька ОСОБА_6 надає в користування обдарованій ОСОБА_4 дві кімнати в побудованому будинку, вікна з яких виходять на захід та південь, та частину присадибної землі, мірою /70 кв.мет./, що прилягає до цієї половини будинку. Решту будинку та решту присадибної землі дарувателька ОСОБА_6 залишає в своєму користуванні.

Право користування двома кімнатами, вікна яких виходять на схід та південь, і право користування присадибною землею, що прилягає до цієї половини, переходить до обдарованого ОСОБА_5.

Відповідно до договору дарування від 16 липня 1946 року (а.с.200) ОСОБА_6 за першим шлюбом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 склали договір про те, що дарувателька ОСОБА_6 надає в користування обдарованій ОСОБА_4 дві кімнати в побудованому будинку, вікна з яких виходять на захід та на південь, та частину присадибної землі мірою 1706 кв.м, що прилягає до цієї половини будинка. Решту будинку та решту присадибної землі дарувателька ОСОБА_6 залишає в своєму користуванні. Витрати по ремонтах та на оплату податків та зборів по домоволодінню кожна із сторін сплачує окремо та за свій рахунок за ту половину, якою буде користуватися.

Сторони договору визнали, що кожна із сторін має право, не запитуючи згоди другої , своє право в цьому домоволодінні продати, подарувати, або в інший спосіб вивласнювати. Цей порядок конкретного користування є обов»язковим як для сторін , так і інших правонаступників і спадкоємців. Цей договір дарування було зареєстровано Ворзельською селищною радою 18.07.1946 р.

Зазначені вище обставини визнаються сторонами у справі і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Із матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви ОСОБА_3 було додано копію технічного паспорта (а.с.9-15) і з експлікації на житловий будинок вбачається, що фактично будинок складається із двох окремих квартир, а саме: кв.№1 загальною площею 86,8 кв.м, з яких 43,6 - житлової площі; квартири №2 загальною площею 53,1 кв.м , з яких 27,4 - житлової площі.

Відповідно до інвентаризаційної справи будинку АДРЕСА_1 на ім.»я ОСОБА_4 на 1960 рік будинок складався із двох квартир: квартира №1: кухня - 14,8 кв.м та житлова кімната - 15,4 кв.м, усього 30,2; квартира №2: кухня - 12,8 кв.м та житлова кімнат - 13,8 кв.м, усього 26,6. Усього житловий будинок мав загальну площу 56,8 кв.м.

Таким чином, колегія вважає, що наданими сторонами доказами підтверджуються обставини, які також визнаються сторонами, про те, що ОСОБА_4 та інший співвласник будинку за договорами дарування мали право власності на житловий будинок у відповідних частинах і цей житловий будинок мав загальну площу 56,8 кв.м.

Судом встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_4 самовільно добудувала до своєї частини будинку жилі кімнати 14,5 кв.м та 13,7 кв.м, кухню 9 кв.м , веранду 6,4 кв.м, а також побудувала сарай 8х3,2 кв.м.

Ці ж обставини підтверджуються копією постанови про адміністративне правопорушення від 11 квітня 1980 року (а.с.112). Ця постанова є чинною і ті обставини, що саме ОСОБА_4 самостійно здійснила самовільну добудову відповідно до ч.3 ст..61 ЦПК України не доказуються.

Із матеріалів справи вбачається, що за період 1960-1987 років частини житлового будинку збільшувалися власниками відповідно на 26 кв.м.(частина позивача ОСОБА_3) та 56,6 кв.м (частина будинку ОСОБА_4).

Позивач за основним позовом не надав суду будь-яких доказів того, що інші особи до укладання ОСОБА_4 договору дарування у 1996 році оспорювали прав власності ОСОБА_4 на збудовані нею приміщення площею 56,6 кв.м. Сторони у судовому засіданні визнавали ті обставини, що сім»я ОСОБА_4 починаючи із 1946 року і до сьогодні користується приміщеннями, які у технічній документації зазначена як квартира №1 з номерам 1-1, 1-2, 1-3 1-4 тощо.

Відповідно до копії акту приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкту від 24 травня 1995 року (а.с.166) ОСОБА_4 є особою, яка в період 1972-1980 років здійснила добудову площею 28,2 кв.м до житлового будинку ( приміщення 1-3, 1-4).

Також встановлено судом, що сторони користуються автономними газо- та електропостачанням. Ці обставини визнаються і сторонами у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач за основним позовом ОСОБА_3 звертався до суду із письмовою заявою (а.с.50) та зазначав, що по всім господарським будівлям, що знаходяться на території спільного домоволодіння - сараї, хліви тощо - спору між позивачем та ОСОБА_2 немає.

Сторони визнавали, що кожний має у власності та користується тривалий час певними господарськими спорудами та будівлями, які розміщені на відповідних земельних ділянках, якими користуються сторони тривалий час.

Ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не ставили питання щодо визнання права власності на господарські будівлі чи споруди, які є у власності чи користуванні іншої сторони у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки воно ухвалене без урахування зазначених обставин, та вважає необхідним ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на частину спірного житлового будинку та розділити житловий будинок АДРЕСА_1, виділивши йому приміщення в натурі: 1-1 - (передпокій) площею 15,4 кв.м вартістю 34821,3 грн, 1-2- (житлова) площею 15,4 кв.м вартістю 34821,3 грн, 1-3 (житлова) площею 14,5 кв.м вартістю 41881,2 грн, 1-4 (житлова) площею 13,7 кв.м вартістю 39570,6 грн, 1-5 (кухня) площею 9,3 кв.м вартістю 20827,0 грн, 1-6 (коридор) площею 5,7 кв.м вартістю 12765,0 грн, 1-7 (санвузол) площею 6,4 кв.м вартістю 14332,6 грн., 1- коридор площею 6,4 кв.м вартістю 8089,7 грн, погріб вартістю 4543,6 грн, ганок вартістю 387,9, ганок вартістю 387,9 грн, а також господарські будівлі та споруди: сарай «В»; гараж «З»; сарай «И»; альтанку «Ж»; вбиральню «Г»; огорожу №1-3, загальною вартістю 131652,80 грн. Частка ОСОБА_2 складає 63/100 частин домоволодіння.

За ОСОБА_3 необхідно визнати право власності на іншу частину майна та відилити йому в натурі приміщення: 2-1 (житлова) площею 13,6 кв.м, вартістю 30751,2 грн, 2-2 (житлова) площею 13,8 кв.м вартістю 312035 кв.м, 2-3 кімната відпочинку площею 7,2 кв.м вартістю 16124,1 грн, 2-4 (коридор) площею 5,0 кв.м вартістю 11197,3 грн, 2-5 (кухня) площею 4,5 кв.м вартістю 11649,0 грн, 2-6 (санвузол) 1,9 кв.м вартістю 4918 грн, 11 (коридор) площею 6,7 кв.м вартістю 6815,4 грн, ганок вартістю 1274,4 грн, ганок вартістю 277,0 грн, а також господарські будівлі та споруди : сарай «Б», сарай «Д», сарай «Е», вбиральню «І», вигрібну яму, загальною вартістю 91259,20 грн, визнавши за ОСОБА_3 право приватної власності на зазначене вище нерухоме майно, яке складає 37/100 частин будинковолодіння. В інших частинах позови ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Відповідно до статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпіньського міського суду Київської області від 23 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл будинку в натурі задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл будинку в натурі задовольнити частково.

Розділити будинок АДРЕСА_1 між його співвласниками, виділивши:

ОСОБА_2 приміщення: 1-1 - (передпокій) площею 15,4 кв.м вартістю 34821,3 грн, 1-2- (житлова) площею 15,4 кв.м вартістю 34821,3 грн, 1-3 (житлова) площею 14,5 кв.м вартістю 41881,2 грн, 1-4 (житлова) площею 13,7 кв.м вартістю 39570,6 грн, 1-5 (кухня) площею 9,3 кв.м вартістю 20827,0 грн, 1-6 (коридор) площею 5,7 кв.м вартістю 12765,0 грн, 1-7 (санвузол) площею 6,4 кв.м вартістю 14332,6 грн., 1- коридор площею 6,4 кв.м вартістю 8089,7 грн, погріб вартістю 4543,6 грн, ганок вартістю 387,9, ганок вартістю 387,9 грн, а також господарські будівлі та споруди: сарай «В»; гараж «З»; сарай «И»; альтанку «Ж»; вбиральню «Г»; огорожу №1-3, загальною вартістю 131652,80 грн, визнавши за ОСОБА_2 право приватної власності на зазначене вище нерухоме майно;

ОСОБА_3 приміщення: 2-1 (житлова) площею 13,6 кв.м вартістю 30751,2 грн, 2-2 (житлова) площею 13,8 кв.м вартістю 312035 кв.м, 2-3 кімната відпочинку площею 7,2 кв.м вартістю 16124,1 грн, 2-4 (коридор) площею 5,0 кв.м вартістю 11197,3 грн, 2-5 (кухня) площею 4,5 кв.м вартістю 11649,0 грн, 2-6 (санвузол) 1,9 кв.м вартістю 4918 грн, 11 (коридор) площею 6,7 кв.м вартістю 6815,4 грн, ганок вартістю 1274,4 грн, ганок вартістю 277,0 грн, а також господарські будівлі та споруди : сарай «Б», сарай «Д», сарай «Е», вбиральню «І», вигрібну яму, загальною вартістю 91259,20 грн, визнавши за ОСОБА_3 право приватної власності на зазначене вище нерухоме майно.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: