Справа № 361/7134/14 Головуючий у І інстанції Василишин В.О.
Провадження № 22-ц/780/150/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник
Категорія 52 19.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

15 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Представництва Європейськоо Союзу в Україні, треті особи: Державне підприємство "Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв", Міністерство закордонних справ України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути із Представництва ЄС в Україні на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 582 030 грн.

Представник відповідача Пожидаєв А. М. заявив клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки Представництво користується судовим імунітетом від юрисдикції судів України, через що дії суду щодо відкриття провадження були передчасними.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року клопотання було задоволено та закрито провадження у справі.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та неповного з'ясування усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Представництво Європейського Союзу в Україні є органом ЄС як міжнародної організації і, за положеннями міжнародних договорів, укладених між Україною та ЄС, останній може виступати стороною у судах України і не підлягає судовому імунітету.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Відповідно до п.1, ч.1, ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Представництвом ЄС в Україні не було надано згоду на участь у даній справі у якості сторони, а тому така справа не може розглядатися судом України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2014 року ОСОБА_1 подала позовну заяву про стягнення з Представництва ЄС в України середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а. с. 1).

У свою чергу, відповідач звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі (а. с. 51).

У цьому клопотанні відповідач посилається на те, що відповідно до міжнародних угод, укладених між Україною та ЄС, представництва останнього мають судовий імунітет від юрисдикції судів України, а згода Представництва на участь у даній справі у якості сторони - відсутня, через що суд повинен закрити провадження у цій справі.

Відповідно до ст. 1, ст. 3 Угоди між Урядом України і Комісією Європейських Співтовариств про заснування представництва Комісії Європейських Співтовариств в України та про його привілеї та імунітети від 17 вересня 1993 року, Уряд України погоджується на заснування Представництва на території України. Представництво, його голова та співробітники користуються на території України такими правами, привілеями та імунітетами і є суб'єктами таких зобов'язань, які передбачені Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року і, відповідно, надані і прийняті дипломатичними представництвами, акредитованими в Україні, їх головами і співробітниками.

Відповідно до ч. 3, ст. 1 Договору про Європейський Союз від 07 лютого 1992 року, Європейський Союз засновується на цьому договорі і на Договорі про функціонування ЄС. Союз замінює собою Європейське Співтовариство і є його правонаступником.

Відповідно до ст. 17 Протоколу про привілеї та імунітети Європейських спільнот від 08 квітня 1965 року, держави-члени, на територіях яких розташовано Спільноти, надають місіям третіх країн, акредитованих при Спільнотах, звичайні дипломатичні імунітети і привілеї.

Згідно преамбули Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, дипломатичні представництва є органами, які представляють держави.

Відповідно до ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та інші особи, зазначені у відповідних законах України і міжнародних договорах України, підлягають юрисдикції судів України лише в межах, що визначаються принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами України.

Згідно п. 1, розділу 1 «Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні» від 10 червня 1993 року, дипломатичному представництву (посольству або місії) іноземної держави в Україні, консульській установі (генеральному консульству, консульству, віце-консульству або консульському агентству) іноземної держави в Україні як органам іноземної держави, співробітникам дипломатичних представництв та працівникам консульських установ для здійснення їх функцій надаються привілеї та імунітети, що визначаються відповідно до Віденської конвенції від 18 квітня 1961 року про дипломатичні зносини та Віденської конвенції від 24 квітня 1963 року про консульські зносини.

Відповідно до ст. 414 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Також, колегія суддів враховує роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що міститься у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16 травня 2013 року, де вказано, що Україною надається також імунітет від юрисдикції судів України в цивільних справах міжнародним, міжурядовим організаціям, представництвам іноземних держав при цих організаціях, а також їх посадовим особам, який визначається відповідними міжнародними договорами, в яких бере участь Україна та, що, прийнявши позовну заяву, суддя відповідно до вимог ст. 130 ЦПК України, на стадії підготовки справи до судового розгляду має зясувати, чи є згода дипломатичного представництва як компетентного органу держави на розгляд спору у судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Аналізуючи зміст вищенаведених норм, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду про закриття провадження у справі постановлена з дотриманням вимог законодавства, оскільки відповідач, володіючи судовим імунітетом, не надав згоди на участь у якості сторони у цій справі.

Посилання апелянта на неправильне застосування судом норм Віденської конвенції від 1961 року є безпідставним, оскільки Україна є державою-стороною цієї конвенції, що свідчить про обов'язковість виконання та дотримання її положень в Україні, а так - і положень усіх подальших міжнародних угод, які були прийняті відповідно до Віденської конвенції від 1961 року та ратифіковані Україною.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстави для її скасування відсутні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: