Справа № 495/3509/13-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

25 лютого 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, вказуючи, що 03.10.2008 року її рідною сестрою - ОСОБА_3 був складений заповіт, згідно якого вона усе свої майно заповіла своєму чоловіку - ОСОБА_4. Цей заповіт позивачка вважає таким, що має бути визнаний судом недійсним, оскільки її сестра - ОСОБА_3 на момент складення цього заповіту перебувала у дуже тяжкому стані здоров'я, характер та ступінь ускладнення якого суттєвим чином впливав на здатність усвідомлювати значення її дій та керувати ними. На підставі вищевикладеного просить суд визнати заповіт, складений ОСОБА_3 03.10.2008 року недійсним.

Позивачка ОСОБА_1, її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви та пояснили наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра позивачки - ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. За життя, 25 жовтня 1980 року, ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_4, та змінила прізвище на «ОСОБА_3», що підтверджується відповідним витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Після смерті своєї сестри позивачка звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 із наміром подати заяву про прийняття спадщини, оскільки за своє життя ОСОБА_3 повідомила її про те, що вона склала заповіт, за яким 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, вона заповіла своєму чоловікові ОСОБА_4, а іншу ? частку цього будинку заповіла, ОСОБА_1. Проте, в приміщенні приватного нотаріуса в усній формі позивачці повідомили про те, що вищевказаний заповіт втратив чинність через те, що спадкодавцем у 2008 році було складено інший (новий) заповіт, за яким ціла частка житлового будинку, вказаного вище, заповідається її чоловікові - ОСОБА_4. Далі, як вказує позивачка, спроби отримати будь-які документи, які свідчили б про втрату чинності первісного заповіту, про який вона освідомлена, не знайшли успіху, оскільки їй пояснили, що через те, що вона не є спадкоємцем за новим заповітом, вона не може отримати його примірник. Восени 2010 року ОСОБА_4 одружився із ОСОБА_2, яка поселилася у зазначеному будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Як спадкоємець першої черги за законом, ОСОБА_2 набуває право успадкувати майно після смерті свого чоловіка ОСОБА_4, який в свою чергу набув право на спадщину в цілій частині згідно нового заповіту сестри позивачки ОСОБА_3. Позивачка вважає, що новий заповіт ОСОБА_3, який призвів до втрати чинності попереднього заповіту, не можна вважати дійсним, оскільки під час його складення сестра перебувала у дуже тяжкому стані здоров'я, характер та ступінь ускладнення якого, суттєвим чином могли впливати на здатність усвідомлювати значення нею своїх дій та керувати ними на момент складення нового заповіту. Як вказує позивачка, факт перебування заповідача у стані, що унеможливлює здатність усвідомлювати значення своїх дій та управляти ними через стан здоров'я останнього може бути підтверджений показаннями свідків, медичними документами закладу охорони здоров'я, на лікуванні якого перебувала заповідач, та відповідним висновком посмертної судово- психіатрічної експертизи, як того вимагає стаття 145 ЦПК України.

Починаючи із 2006 року ОСОБА_3 знаходилася на лікуванні у неврологічному відділенні Білгород-Дністровської міської лікарні. Під час відвідання останньої, вона не впізнавала своїх родичів, сусідів та друзів, багато разів повторювала ті ж самі слова, що свідчить про значну ступніть втрати здатності самоусвідомлення та самокерування. На звернення позивачки до Білгород-Дністровської міської лікарні із проханням надати копії медичних документів з історії хвороби ОСОБА_3, з метою додання їх в якості доказів до цієї позовної заяви, їй у цьому було відмовлено, посилаючись на те, що такі відомості є лікарняною таємницею, яка може бути надана тільки на вимогу суду.

Також позивачка зазначає, що докази, які свідчать про факт складання попереднього заповіту, за яким позивачка - ОСОБА_1, є спадкоємцем 1/2 частині спадщини, скасування такого заповіту новим заповітом, правомірність якого оскаржується цією позовною заявою, вона не може надати суду через об'єктивні складнощі, які полягають в тому, що такі докази знаходяться в матеріалах спадкової справи за фактом відкриття спадщини після ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, доступа до яких вона не має.

Далі, з посиланням на статтю 257 ЦК України, позивачка вказує, що початок перебігу строку позовної давності в даному випадку є день її звернення до приватного нотаріусу із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3, яким можна вважати наступний після відкриття спадщини день, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1, таким чином, трирічний строк позовної давності позивачкою не є пропущеним.

Представники відповідача за довіреністю - ОСОБА_9, ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви, оскільки позовні вимоги позивачки не є доведеними матеріалами справи.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала своїх представників, просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що покійну сестру позивачки - ОСОБА_3 він знав приблизно з 70-х років, тобто досить тривалий час до того, як вона почала хворіти. Тривалий час ОСОБА_3 хворіла на туберкульоз, потім в неї стався інсульт, приблизно років 5 назад. Також пояснив, що після інсульту вона не впізнавала знайомих їй людей, говорила несуразні речі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що вона є старшою донькою позивачки ОСОБА_1 Вона разом із позивачкою ОСОБА_1 приходила до ОСОБА_3, коли вона сама їх запросила оглянути заповіт, який вона склала на ОСОБА_1 та свого чоловіка ОСОБА_4 також попросила їх, щоб вони не переформлювали будинок до її смерті. Також пояснила, що ОСОБА_3 тяжко хворіла,у неї була паралізована права сторона, коли вона приходила до неї, то вона запитувала нас, хто ми такі.

Приблизно за два місяці до смерті вона її навідувала і вперше побачила ОСОБА_4 у стані алкогольного сп'яніння. Також пояснила, що з моменту, коли у спірному будинку стала проживати ОСОБА_2, яка потім стала дружиною ОСОБА_4, покійна ОСОБА_3 уперше почала просити поїсти, до цього вона ніколи їсти не просила. Ми пропонували ОСОБА_4 щоб пожити в них та доглядати ОСОБА_3, однак, він від цього відмовився, та взагалі попросив, щоб до нього не приходили.

Коли ховали ОСОБА_2 її чоловік ОСОБА_4 був сильно нетверезий, ОСОБА_2 на похоронах вона не бачила.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14 пояснив, що він є сусідом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тепер і ОСОБА_2. Коли саме свідок не пам'ятає, за життя ОСОБА_3, ОСОБА_4 попросив його та його сестру зайти до них у будинок. Коли вони зайшли, ОСОБА_3 попросила, щоб її припідняли, оскільки вона лежала на ліжку. Вона впізнала свідка та його сестру, вони усі разом поговорили, вона впізнала його, запитувала про його життя. Далі приїхала нотаріус ОСОБА_6, яка пояснила, що буде посвідчувати заповіт на користь ОСОБА_4 Далі, нотаріус ОСОБА_6 запитала ОСОБА_3 чи вона сама вирішила змінити заповіт, на що ОСОБА_3 відповіла, що так, вона це вирішила сама. Цей факт я і засвідчив. Також при цьому були присутні його сестра ОСОБА_19, нотаріус ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Допитана в якості свідка ОСОБА_17 пояснила, що вона є сусідкою сторін та знає їх з 1997 року. Вона є медичним працівником, яка працює з тяжко хворими. Також пояснила, що вона знайшла спільну мову з померлою ОСОБА_3, оскільки вона також цікавилась нетрадиційною медициною та допомагала їй у лікуванні травами. Також пояснила, що деякий час назад у ОСОБА_3 стався інсульт, вона її навідувала після цього. Коли ОСОБА_17 прийшла до ОСОБА_3, вона лежала на ліжку з відсутнім поглядом, вона її не впізнала. У цей час її чоловік, ОСОБА_4 її кормив, однак, як пояснила свідок, з медичною точки зору, кормив не вірно, та погано за нею доглядав. Через деякий час ОСОБА_17 для того, щоб допомогти ОСОБА_3, вирішила найняти масажиста для того, щоб він робив ОСОБА_3 масаж, що вона і зробила, і сама заплатила йому кошти за проведення масажу. Коли масажист прийшов до будинку, де жили ОСОБА_3, ОСОБА_4 був дуже п'яний, та вигнав масажиста. Після цього випадку ОСОБА_4 попросив ОСОБА_17 більше не до них приходити.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_18 пояснив, що ОСОБА_3 він знав уже тривалий час, оскільки ще їх батьки були знайомі. Він та його батьки допомагали будувати спірний будинок. ОСОБА_3 тривалий час була одна, потім вона познайомилась із ОСОБА_4, однак, він жодному із її знайомих не подобався. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розписались та стали жити разом. Через деякий час ОСОБА_3 захворіла, спочатку лежала у лікарні, потім її перевезли додому та доглядали за нею вдома. Вона була лежачою хворою, лежала приблизно 4 роки. Коли ОСОБА_18 приходив провідувати ОСОБА_3, вона його впізнавала, але не завжди.

Допитана в якості свідка ОСОБА_19 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_4. Як вона пам'ятає, ОСОБА_4 запросив нотаріуса для того, щоб зробити документи. Вона разом з братом прийшли до їх будинку, ОСОБА_3 їх упізнала, спитала ОСОБА_19 за усіх членів її родини, її дітей, назвала їх по-іменам, тобто, як пояснила свідок ОСОБА_19, ОСОБА_3 цілком та повністю розуміла, що відбувається, була цілком адекватною. Нотаріус ОСОБА_6 попросила її та брата підписати документи, що вони і зробили. Після того, як нотаріус поїхала, вони усі разом ще тривалий час спілкувались.

Нотаріус ОСОБА_6 (згідно ч. 11 статті 8 Закону України «Про нотаріат» N 3425-XII від 02.09.1993 року, нотаріус не має права давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків, коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії) у судовому засіданні пояснила наступне.

Дійсно, вона приїжджала до будинку ОСОБА_4 двічі - перший раз коли проводила бесіду із ОСОБА_3 для того, щоб встановити її дієздатність, перевірити паспорт заповідача, вислухати її волю та пересвідчитись у тому, чи дійсно вона виражає свою волю. Після чого, вона приїжджала до будинку ОСОБА_4 для того щоб здійснити посвідчення заповіту. Для посвідчення заповіту були запрошені дві особи, оскільки заповідач - ОСОБА_3 хворіла та на її прохання заповіт було їй прочитано вголос, про що і розписались свідки, які були присутні при цьому. Чоловік ОСОБА_3 при посвідченні заповіту не був присутнім, оскільки заповіт було складено на його користь.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши всі надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що 03.10.2008 року ОСОБА_3 склала заповіт серії ВКТ № 155365, згідно якого вона усе своє майно заповіла своєму чоловікові - ОСОБА_4

У зв'язку із хворобою ОСОБА_3, та оскільки вона мама не могла підписати цей заповіт, за її дорученням, у присутності свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_19 текст цього заповіту було зачитано вголос вищевказаними свідками, та підписано ОСОБА_20 (т. 1 а.с.146).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27.07.2010 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (т.1. а.с. 144).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка пред'явила позов про визнання вищевказаного заповіту недійсним з підстав, визначених ст. ст.225 ЦК України, посилаючись на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 перебувала у тяжкому стані здоров'я, характер та ступінь ускладнення якого суттєвим чином могли впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У відповідності до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення.

Однією з умов чинності правочину, згідно ст.203 ЦК України, є дотримання вимог закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину (складання заповіту) суд призначає судово-медичну експертизу.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2013 року у справі була призначена посмертна судово-медична експертиза (т.1.а.с. 174-175).

Згідно висновку акту № 73 від 18.02.2014 року комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» на даний час надати відповіді на запитання суду, які поставлені на вирішення експертизи не є можливим та експертна комісія клопоче перед судом про надання додаткових матеріалів : роздруківки показів свідків ОСОБА_18, ОСОБА_11, ОСОБА_12. ОСОБА_2, а також матеріалів щодо психічного стану ОСОБА_3 в період часу, який цікавить суд, її відносинах зі сторонами по справі, мотивації підписання оспорюваного заповіту, особливості її поведінки, характеру, наявності незвичності у її поведінці. (т.1 а.с.215-217).

Згідно висновку акту № 332 від 23.06.2014 року комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» вказано, що надати відповіді на запитання суду за фактичними матеріалами справи не є можливим. Як було встановлено експертною комісією, оспорюваний заповіт ОСОБА_3 склала на дому, у зв'язку із хворобою не змогла самостійно підписати заповіт, заповіт було підписано у присутності свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_14, підписано ОСОБА_20 у присутності нотаріуса, який встановив особи сторін та перевірив їх дієздатність. Як пояснили свідки по справі, на протязі багатьох років ОСОБА_3 тяжко хворіла (у 2005 році перенесла інсульт), перебувала дома, та потребувала постійної сторонньої допомоги, що підтверджується медичними довідками Білгород-Дністровської міської поліклініки (т.1.а.с. 57, 179). Частина свідків вказує на ряд незвичностей у поведінці ОСОБА_3, однак, при цьому не вказує, у який саме період були ці незвичності. Приймаючи до уваги вищевикладене, експертна комісія вказує, що покази свідків, які були допитані у судових засіданнях мають низьке діагностичне значення для винесення експертного висновку. Медична документація на ОСОБА_3 із Білгород-Дністровської поліклініки, на експертизу не надана , амбулаторна медична карта зберігалась вдома та втрачена. Ця втрата медичної документації також не надає можливості винести аргументований експертний висновок про стан ОСОБА_3 на момент підписання нею оспорюваного заповіту. Таким чином, на підставі вищевикладеного, експертна комісія приходить до висновку, що надати відповіді на запитання суду, які поставлені на вирішення експертизи, за фактично наданими матеріалами цивільної справи не є можливим.

На запитання суду у судовому засіданні 25 лютого 2015 року щодо наявності будь-яки нових матеріалів для проведення експертизи, позивачка та її представник відповіли, що таких матеріалів не мають.

Згідно довідки Білгород-Дністровської міської лікарні № 1996 від 27.12.2013 року, ОСОБА_4. перебувала на диспансерному обліку у дільничного лікаря з діагнозом : цереброваскулярна хвороба 3 ст., гіпертонічна хвороба 3 ст., наслідки гострого порушення мозкового кровообігу, правосторонній геміпарез, ішемічна хвороба серця. Постійно отримувала амбулаторне лікування, знаходилась під наглядом дільничного лікаря, лікаря-невропатолога. ОСОБА_3 була лежачою хворою, потребувала постійного стороннього догляду. Медична документація знаходилась вдома. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Видана довідка про смерть №55 з діагнозом : хронічна недостатність мозкового кровообігу, церебральний атеросклероз.

За змістом ст.57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються, зокрема на підставі пояснень сторін, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем по справі не надано суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, тобто у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що на час підписання складання ОСОБА_3 не розуміла у повній мірі значення своїх дій, не усвідомлювала їх наслідків та не могла керувати ними.

Крім того, суд приймає до уваги, що під час складання заповіту особу ОСОБА_3 та її дієздатність було встановлено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, яка посвідчувала справжність вчинених ОСОБА_3 дій.

Що стосується показів осіб, які були допитані у судовому засіданні в якості свідків, то їх покази є малоінформативними, а також не співвіднесені за часовим проміжком з тим періодом, коли був складений оспорюваний заповіт, свідки поясняли, що ОСОБА_3 потребувала постійного стороннього догляду,у її поведінці були певні незвичності, однак, не вказали, у який самий період це відбувалось, тому суд не може прийняти вищевказані покази як належні та допустимі докази на підтвердження обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги.

Тобто, під час укладення правочину ОСОБА_3 її особа та її дієздатність була встановлена приватним нотаріусом, який посвідчив справжність вчинених ним дій, у судовому засіданні не надано доказів, які б свідчили про те, що на момент вчинення правочину ОСОБА_3 вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Враховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано доказів які підтверджують обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 225, 231, 1257 ЦК України, ст. 1, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: