Справа № 369/3351/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/168/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній
Категорія 43 21.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А.,Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, усунення перешкод в користуванні житлом, зобов'язання вчинити дію та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про припинення права власності та визнання права власності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги мотивувала тим, що йому на праві власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 належить 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Іншим спадкоємцем є відповідач - ОСОБА_1.

Між співвласниками скалились неприязні стосунки щодо користування квартирою. Відповідачка чинить перешкоди у вселенні неповнолітнього ОСОБА_3, не надає ключі від вхідних дверей, дверей тамбуру та електронного ключу від домофону. Також відповідачка ОСОБА_1 заселила в спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору оренди, дія якого закінчилась у вересні 2012 року. Оскільки договір припинив свою чинність, а в добровільному порядку вказані особи звільняти помешкання не бажають, тому мають бути виселені з квартири. Домовленостей щодо порядку користування квартирою також не досягнуто.

Позивачка просила суд виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без наданні іншого приміщення; зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3, 1997 року народження, житловим приміщенням спірної квартири шляхом передачі законному представнику неповнолітнього ОСОБА_2 електронного ключа від домофону, що розташований на вхідних дверях під'їзду, ключів від замка дверей тамбуру на третьому поверсі, а також ключів від вхідних дверей до квартири.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_1 звернулась з зустрічними позовними вимогами, які мотивувала тим, що вона та неповнолітній ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Між ними склались неприязні відносини щодо користування квартирою. Оскільки квартира є однокімнатною, частка відповідача є незначною, спільне користування квартирою та виділ часток в натурі є неможливим, це є підставою для припинення права власності відповідача з компенсацією вартості його частки.

Просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частини квартири; компенсувати вартість частки шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок вартості частини спірної квартири 103 500 грн.; визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

В подальшому, ОСОБА_1 уточнила розмір вартості 1/4 частини квартири, подавши суду звіт про оцінку майна. Остаточно просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частини квартири; компенсувати вартість частки шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок вартості частини спірної квартири 82 250 грн.; визнати за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року позов ОСОБА_2, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3, 1997 року народження, житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 - шляхом передачі ОСОБА_3 ключів від замка дверей тамбуру на третьому поверсі, а також ключів від вхідних дверей до квартири. У задоволенні решті позовних вимог, а також задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітньому ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1. (а.с. 6-11)

Відповідачці ОСОБА_1 належить ? частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя серії 2-310 від 22.03.2014 року та ще ? частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину серії 2-315 від 22.03.2014 року. (а.с. 48,49)

Квартира є однокімнатною загальною площею 26,6 кв.м., житловою - 13,4 кв.м. (а.с. 50)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, заявлені в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, в частині зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою та надати ключі від замка дверей тамбуру, а також ключі від вхідних дверей квартири, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. ст. 319, 321 та 391 ЦК України, дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири, право власності є непорушним, позивач має право проживати в спірному помешканні на рівні з іншими співвласниками, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до житла. При цьому, судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, що підтверджується численними зверненнями до органів внутрішніх справ, надати ключі від вхідних дверей та дверей тамбуру відповідачка відмовляється, посилаючись на неможливість сумісного проживання.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права на частку в спільному майні може завдати істотної шкоди інтересам неповнолітнього ОСОБА_3, оскільки він не має іншої власності. Крім того, посилаючись на положення ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд зазначив про неможливість припинення права власності особи на частку за умов невнесення ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду вартості частки позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони повністю відповідають встановленим по справі обставинам та грунтуються на вимогах чинного законодавства та підтверджуються дослідженими у справі доказами.

Так, згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилалась на такі обставини:

· квартира, що перебуває у спільній частковій власності сторін є неподільною, загальна її площа становить 26,6 кв.м., а житлова - 13,4 кв.м. Таким чином, розмір частки позивача є незначним, оскільки становить всього 6,65 кв.м., в той час, як розмір частки відповідачки - 19,95 кв.м;

· спільне володіння і користування квартирою - неможливе;

· частка позивача окрім грошової, не представляє для нього ніякої цінності, оскільки він в даній квартирі ніколи не проживав, має інше житло.

·

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції дані обставини досліджені не були.

Однак, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки у мотивувальній частині рішення суду надано оцінку даним обставинам.

В той же час, слід зауважити, що апеляційна скарга у своїй прохальній частині містить ліше вимогу щодо скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 При цьому, заперечень щодо законності ухваленого рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скарга не містить.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Будь яких доводів, щодо необгрунтованості судового рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 щодо зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою та надати ключі, в апеляційній скарзі не наведено.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства щодо обмеження її прав, як сторони шляхом не повідомлення про судове засідання, під час якого відбулись судові дебати, не можуть бути підставою для скасування рішення в розумінні положень ч. 3 ст. 309, оскільки таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростували, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: