АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Корчевного Г.В., Оніщука М.І.,

при секретарі - Трофименко О.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з наведеним позовом і просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04 вересня 2014 року, площею 0,1 га, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_2. Подавши заяву до Київської міської ради про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, отримав відповідь, що рішенням Київради від 29 квітня 2010 року зазначена позивачем на схемі земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 із зазначенням адреси: АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07 квітня 2015 року у позові відмовлено.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2 (довіреність від 03 березня 2015 року т.2 а.с.111) , подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового - про задоволення позову.

Апелянт посилається на те, що судом не було повно з*ясовано питання щодо перебування спірної земельної ділянки під арештом.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу; представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, відповідачка ОСОБА_4 - скаргу не визнали.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду інстанції, колегія судів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, 04 вересня 2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки відповідно до умов якого, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 купили у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (копія договору,копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно т.1 а.с.45-74а).

Позивач ОСОБА_2 зазначав, що правочин, укладений між відповідачами щодо купівлі-продажу земельної ділянки, вчинено без наміру створення правових наслідків, оскільки сторонами цього правочину на час його укладання було відомо, що земельна ділянка перебувала під арештом.

Судом встановлено, що під час вчинення оспорюваного правочину, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було перевірено відомості про наявність обтяжень на спірну земельну ділянку, яких виявлено не було.

Відповідно до п.3.4 договору купівлі-продажу від 04 вересня 2014 року під забороною відчуження (арештом) зазначена земельна ділянко на момент нотаріального посвідчення цього договору не перебувала, що підтверджено перевіркою приватного нотаріусу ОСОБА_8 в порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач зазначав, що ним у жовтні 2013 року було придбано у власність будинок АДРЕСА_2, відповідно до договорів купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року і від 10 жовтня 2013 року. Продавцем будинку виступав ОСОБА_9 (т.1 а.с.4-12).

Після придбання позивачем вказаного вище будинку, звернувшись до Київської міської ради із заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, дізнався, що рішенням Київської міської ради № 701/4139 від 29 квітня 2010 року зазначена ним на схемі земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3 із зазначенням адреси її знаходження: АДРЕСА_1 ( копія листа т.1 а.с.14).

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач оскаржував зазначене рішення Київської міської ради, звернувшись до Окружного адміністративного суду м. Києва. із позовом про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у власність ОСОБА_3 зазначеної вище земельної ділянки.

Відповідно до положення ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення №701/4139 від 29 квітня 2010 року, апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення Київради № 01/4139 від 29 квітня 2010 року (т.2 а.с.78-81).

Із вказаної вище постанови вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про те, що на час прийняття рішення про передачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, позивач не мав будь - яких прав на спірну земельну ділянку як покупець (власник) будинку. Тому оскаржуваним рішенням не порушувалися права чи інтереси ОСОБА_2, а тому відсутні підстави для судового захисту останнього.

Частиною 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

З рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року (сп.№ 22-ц/796/11756/14) у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про визнання права власності вбачається, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва, на підставі якого було визнано право власності за ОСОБА_9 на будинок АДРЕСА_2. Дане рішення в частині визнання права власності на будинок АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_9 скасовано та ухвалено нове - про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині (т.2 а.с.76,77).

Судовим рішенням встановлено, що право власності ОСОБА_9 на будинок АДРЕСА_2 ( який було продано ОСОБА_2.) не набув.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06 листопада 2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

За матеріалами справи позивачем оспорюється правочин, стороною якого він не являється.

З постанови про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту від 22 жовтня 2012 року вбачається, що на спірну земельну ділянку було накладено арешт (т.1 а.с.42-44).

Як вбачається з листа прокуратури м. Києва від 05 березня 2015 року, арешт на спірну земельну ділянку не накладено (т.2 а.с.73).

З наданого суду витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 вересня 2014 року, спірна земельна ділянка під забороною відчуження не перебувала (т.1 а.с.88-90).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент вчинення оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_3 мала право відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки доказів про обізнаність з постановою про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту від 22 жовтня 2012 року матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги стосовно не встановлення судом першої інстанції всіх обставин справи є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами; висновки суду відповідають обставинам справи; доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильність висновку суд першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст..ст.303,307,308, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: