Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/8911/14-ц
Провадження 2/369/14/15
РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи житлово-будівельний кооператив «Граніт», Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, Борзняківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, ОСОБА_2 про визнання права власності та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, житлово-будівельний кооператив «Граніт» про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її тітки ОСОБА_3 відкрилась спадщина на кватиру АДРЕСА_1. Дана квартира набута на праві власності, оскільки померлої за життя були сплачені всі пайові внески за дану квартиру. Спочатку спадщину прийняла сестра померлої ОСОБА_4 шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Але за життя спадщину не встигла оформити. Після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, спадщину після її смерті вона прийняла шляхом подачі до нотаріальної контри заяви та є єдиною спадкоємицею. Отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, так як не була проведена первинна реєстрація права власності на будинок за тіткою ОСОБА_3 та в подальшому її спадкоємицею ОСОБА_4, тому нотаріальна контора відмовилась видати свідоцтво про право на спадщину.

Просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

При розгляді справи ОСОБА_2 подала суду позов про визнання за нею права власності на спірну квартиру. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі рішення правління ЖБК «Граніт» в січні 2003 року була вселена в спірну квартиру. В подальшому вона неодноразово зверталась щодо передачі їй квартири у власність, але її звернення залишені без розгляду. Після вселення в квартиру за власні кошти нею був зроблений ремонт, протягом 12 років проживання в кватирі вона несла витрати на утримання даного майна, сплачувала комунальні послуги. Оскільки вона правомірно вселилась, добросовісно, відкрито володіла спірним майном більше десяти років, вважає, що набула права власності на дану кватиру за набувальною давністю.

Просила суд визнати за нею право власності на майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, проти позову ОСОБА_2 заперечував. Просив суд задоволити позов та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_2 проти позову заперечував, підтримав вимоги за позовом ОСОБА_2 Просив суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 як з-підстав необґрунтованості, так і з-підстав пропуску строку позовної давності. Просив задоволити позов ОСОБА_2 в повному обсязі.

У судовому засіданні представник Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області проти позову ОСОБА_1 не заперечував, просив вирішити спір відповідно до вимог закону.

У судове засідання представник Вишневої міської державної нотаріальної контори не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника.

У судове засідання представник ЖБК «Граніт» не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Направив суду заяву про розгляд справи у відсутність представника кооперативу, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував.

У судове засідання представник Борзнянської районної державної нотаріальної контори Черніговської області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-БК №001056, виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Після її смерті відкрилась спадщинана, до якої увійшла квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження доводів щодо належності квартири померлій ОСОБА_3 довідку, ща якою ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_1 та те, щго її пай в розмірі 41169 руб. за квартиру сплачений ще в 1990 році. З матеріалів справи встановлено, що рішенням ЖБК Граніт ОСОБА_3 була членом кооперативу, квартира не закладена, під арештом не значиться, членські внески сплачені.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення права власності, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

У п. 8 постанови Пленему Верхового Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

На підставі наданих документів, оскільки померла ОСОБА_3 сплатила пайові внески, що підтверджено та не заперечувалось ЖБК «Граніт», суд вважає доведеним, що право власності на квартиру виникло у померлої ОСОБА_3 ще в 1990 році та увійшов до складу спадщини.

Померла ОСОБА_3 була рідною сестрою ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 12 червня 2014 року, яке на час розгляду справи набрало законної сили та не оскаржувалось.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими новий ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

За ст.. 548 ЦК України, 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 №28 за 1996 рік встановлено, що 03 квітня 1996 року до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області звернулась ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини.

Оскільки законодавством не встановлюються терміни отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, спадщина є належною спадкоємцю з часу відкриття, на підставі наведеного суд приходить до висновку про прийняття спадщини ОСОБА_4, в тому числі і спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Борзнянського районного управління юстиції Чернігівської області.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 встановлено, що 29 січня 2010 року до Борзнянської державної нотаріальної контори Чернігівської області з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 серпня 2010 року був зареєстрований шлюб з ОСОБА_7 та ОСОБА_1, а остання змінила прізвище на ОСОБА_1.

17 лютого 2011 року на підставі ст. 1266 ЦК України ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_3.

З матеріалів спадкової справи також встановлено, що за життя ОСОБА_4 заповіту не складала. У видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 на квартиру було відмовлено з підстав ненадання оригіналу правовстановлюючого документу на кватиру на ім'я померлої, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 липня 2014 року.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

За ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Позивачка спадкове майно прийняла так як, протягом шестимісячного строку подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом позивачка не може через відсутність реєстрації на квартиру за померлою ОСОБА_3 За таких обставин суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а саме за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на квартиру.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, заява про визнання права власності на спадкове майно подана суду у вересні 2014 року.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 подав суду заяву про застосування строків позовної давності.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки спір виник щодо спадкового майна, чинним законодавством встановлені строки для прийняття спадщини, та не встановленні строки для оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав на майно, тому суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 не пропустила строк на звернення до суду та задовольняє позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Відповідно до виписки з протоколу №1 засідання правління ЖБК «Граніт» від 17 січня 2003 року вирішено дозволити ОСОБА_2 тимчасове проживання в квартирі №50 до отриманням нею квартири у встановленому порядку, необхідні документи на право тимчасового проживання ОСОБА_2 в квартирі №50 оформити до 01 лютого 2003 року.

При розгляді справи ОСОБА_2 не надала суду документів згідно яких вона мала право проживати в кватирі, не подано доказів того, що правління ЖБК «Граніт» на час прийняття рішення мало право розпоряджатись майном інших осіб, в тому числі надавати право на проживання без дозволу власників або спадкоємців майна, оскільки пайові внески були сплачені в повному обсязі

У червні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до ЖБК «Граніт» щодо виселення тимчасового мешканця ОСОБА_2

30 червня 2011 року рішенням правління ЖБК «Граніт» вирішено зобов'язати ОСОБА_2 виселитись з кватири. Дане рішення правління ОСОБА_2 отримала 01 липня 2011 року.

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до ЖБК «Граніт» щодо прийняття її в члени кооперативу. Доказів прийняття її в члени кооперативу суду подано не було.

Відповідно до листа виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 04 вересня 2012 року виконком ради просив закріпити квартиру за ОСОБА_2 та вирішити питання проживання родини ОСОБА_2 на законних підставах, передбачених статутом кооперативу.

Відповідно до пояснень представника ОСОБА_2 остання проживає в даній квартирі та не виселилась після з'явлення спадкоємців, у лютому 2013 року зверталась до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, але за її заявою позов залишено без розгляду.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

При цьому ст. 6 вищевказаного Закону України закріплено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

З поданої суду копії паспорта ОСОБА_2 та пояснень представника вбачається, що ОСОБА_2 з 05 лютого 2002 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. З того часу, ОСОБА_2 не визнавалась такою, що втратила право користування помешканням, де мала реєстрацію. Таким чином, пояснення представника ОСОБА_2 не підтверджуються постійного проживання її та її родини у спірній квартирі безперервно протягом десяти років, оскільки чинним законодавством хоч надається право вільного пересування та вибору місця проживання, разом з тим йому кореспондується обов'язок громадян реєструвати у встановленому порядку місце проживання або перебування.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року вказано, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

При розгляді справи позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів безперервності, добросовісності вселення та володіння протягом всього часу з 2003 по 2014 рік, зокрема те, що при вселенні в квартиру позивач при заволодінні чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Посилання позивача, що проживаючи в квартирі ним були зроблені поліпшення, суд оцінює критично, оскільки доказів цим обставинам суду подано не було, зокрема технічний паспорт на квартиру, висновок щодо зміни вартості квартири саме за рахунок ремонту.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на квартиру загальною площею 31 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич