Справа № 463/121/15 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/5199/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 червня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 10 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу через свого представника ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Зазначає, що судом безпідставно було відмовлено у клопотанні про долучення до матеріалів справи СД диска із відеозаписом брифінгу 22 березня 2014 року, з підстав того, що суду невідоме джерело походження даного диску. Доказом того, що на момент проведення обшуку 22.03.2014 року квартира №228 по бул.Дружби Народів у м.Києві належала саме ТОВ «Еліт - Рент» є договір купівлі-продажу від 14.03.2014 року, в п. 15 якого вказано, що зареєстрованих осіб в квартирі немає, і звільнена від особистих речей продавця повністю. Крім того, апелянт зазначає, що недостовірна інформація, яка була поширена відповідачем на телебаченні, інформаційних ресурсах, тобто доведена до відома великої кількості людей, у даному випадку, не є оціночним судженням відповідача, а є твердженням про конкретні факти, які звинувачують позивача у протиправній поведінці та формують негативну репутацію в суспільстві. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник апелянта не зявилась в судове засідання 09.09.2015 року, подавши клопотання про відкладення розгляду справи. У судовому засіданні 02.10.2015 року колегія суддів відклала розгляд справи у присутності ОСОБА_3, зясувавши її можливість прибути в судове засідання 30.10.2015 року. Однак представник апелянт знову не зявилась в судове засідання 30.10.2015 року, надіславши телеграму про відкладення розгляду справи, при цьому жодних доказів поважності причин своєї неявки не подала. За таких обставин колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що дане рішення суду таким вимогам відповідає.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3,28).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації(ст.299 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі -Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст.34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Політичний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних питань. Політичні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: „Лінгенс проти Австралії" та „Українська Прес-Група проти України").

Крім того, у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 р. на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_5 Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися „виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до положення абз. 6 п.3 рішення Конституційного суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року №8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян.

Як вбачається із заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 заявив вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації посилаючись на те, що 22.03.2014 року під час брифінгу виконуючим обовязки Генерального прокурора України ОСОБА_6 у засобах масової інформації було розповсюджено інформацію, відповідно до якої 21.03.2014 року під час проведення обшуків в приміщеннях колишнього міністра енергетики та вугільної промисловості ОСОБА_2, працівниками правоохоронних органів було вилучено 42 кг. золота та коштовностей, а також близько 5 мільйонів доларів США готівкою.

Дана інформація, розповсюджена виконуючим обовязки Генерального прокурора України ОСОБА_6 є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача (а.с.111-112).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, органами досудового слідства було проведено обшук 22.03.2014 року у квартирі №228 м. Київ, бульвар Дружби Народів, б.14-16, під час якого серед іншого майна та документів було вилучено 4 мільйони 800 тисяч доларів США, двадцять одна картонна коробка із 20- ма злитками з металу жовтого кольору по 100 грам в кожній, тощо (а.с.70).

Як пояснив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, ним заперечується факт поширення зазначеної позивачем інформації. Як вбачається з листа Генеральної Прокуратури України відсутній відеозапис брифінгу в. о. Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 22.03.2014 року. (а.с.137)

Судом вірно відхилено клопотання про долучення до матеріалів справи СД диска із відеозаписом брифінгу 22 березня 2014 року, як неналежного доказу.

Позивачем не оспорюється факт проведення обшуку у квартирі №228 в м. Київ, по бульвару Дружби Народів, б.14-16. Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 ніколи не мав відношення до даної квартири спростовуються тою обставиною, що згідно з договором купівлі-продажу вищевказаної квартири ОСОБА_7, якій належала ця квартира на підставі договору купівлі продажу від 25.07.2013 року, продала дану квартиру ТзОВ «Еліт РЕНТ» 14.03.2014 року за згодою свого чоловіка ОСОБА_2. (а.с.63,64)

Пунктом 15 зазначеного договору купівлі-продажу зазначено, що квартира звільнена від особистих речей продавця повністю, однак в протоколі обшуку зазначено про вилучення певної кількості документів та речей, належних ОСОБА_2.

Згідно вимог ст.ст. 182, 334 ЦК України право власності на квартиру виникає у покупця після державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Правовстановлюючих документів на приміщення за адресою АДРЕСА_1, ТзОВ «Еліт РЕНТ» не надано.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в ході судового розгляду справи позивачем не надано доказів та не є доведеними передбаченими законом засобами доказування підстави для його задоволення, а тому у задоволенні такого слід відмовити. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог суд надав правильну оцінку доказам у їх сукупності, з точки зору їх повноти, достовірності, допустимості та належності. Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає поданим доказам та встановленим обставинам, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: