Справа № 570/4675/13-ц
Номер провадження 2/570/9/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки з моменту його підписання та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви, які згодом були уточнені, позивач просить

· визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 19 листопада 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 5593, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6, між нею та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»;

· стягнути з кожного з відповідачів на її користь по 10 000 грн. 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди,

· стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати у розмірі 350 грн. 00 коп.

·

В аргументацію своїх вимог покликається на те, що вона цілковито довірившись відповідачу ОСОБА_3 - своїй матері, була переконана, що мати буде отримувати кошти у банку у сумі, яка не буде перевищувати 85% від оціночної вартості заставного майна - її будинку та земельної ділянки, на якій він розташований.

Представник банку надав їй документ для ознайомлення, в якому зазначалася сума у 280 000 доларів США, яка буде надана в якості кредиту ОСОБА_3 Знаючи та розуміючи, що дані кошти мати бере в борг у банку на придбання комерційного приміщення, а саме приміщення 1 та 2 поверху готелю в м.Костополі Рівненської області, позивач спокійно підписала іпотечний договір. Про реальну суму кредиту та заборгованість по ньому їй стало відомо в 2009 році, коли двічі підписувала додаткові угоди.

До правоохоронних органів з приводу незаконних дій матері не зверталася, оскільки та запевнила, що повністю розрахується з банком. Крім того, ринкова вартість заставного майна - готелю повністю перекриває заборгованість за кредитом, тому у банку не було необхідності звертатися в 2011 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - її будинок. У зв"язку з такими діями банку 20 листопада 2012 року нею поданий вказаний позов.

Крім того, вважає, що діями відповідачів їй заподіяно моральну шкоду у вказаному розмірі, оскільки мати разом з представником банку або кожен окремо ввели її в оману, що призвело до порушення прав власності на вказане майно.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. Показав, що відповідач ОСОБА_3, фактично визнавши позов, підтвердила в суді, що дійсно ввела доньку в оману. Крім того, банком при укладенні іпотечного договору порушені вимоги закону, тому він не може бути дійсним з моменту укладення.

Представник відповідача - ПАТ "Універсал Банк" позов не визнав, подавши письмові заперечення проти позову.

Вважає, що хибними є висновки позивача про те, що Генеральний договір суперечить вимогам законодавства України, так, як не встановлює реальні права та обов'язки, суми кредитування, строки надання кредитних коштів, тощо.

При укладенні договорів повністю дотримані вимоги ст.203 ЦК України, а саме зміст правочину не суперечить вимогам законодавства України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину є вільним і відповідали його внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, при укладенні іпотечного договору банком дотримані всі вимоги законодавства України про іпотеку.

Відповідач ОСОБА_3 позов в частині визнання договору іпотеки недійсним визнала, а в частині стягнення моральної шкоди - ні.

По суті спору показала, що взяла у банку кредит на купівлю готелю, віддавши його під заставу. Згодом стало очевидно, що коштів не достатньо і вона взяла ще один кредит, надавши в іпотеку будинок доньки. У зв"язку з погіршенням її фінансового становища виникла заборгованість по несплаті кредиту і банк почав вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме передачі йому будинку доньки. Донька категорично проти такого розвитку подій і тому звернулася до суду з вказаним позовом.

Її представник ОСОБА_4 показала, що визнання відповідачем позову є підставою для його задоволення в частині визнання.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання недійсним договору іпотеки позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинна переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених нею вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, приміщення готелю 1 та 2 поверху, що знаходиться за адресою: Рівненська область, місто Костопіль, вулиця Руданського, 5 придбано відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 03 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 704.

19 листопада 2007 р. між відповідачами підписаний генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 381 (надалі Генеральний договір), в п.1.1. якого зазначено, що банк надає позичальнику в рамках ліміту, зазначеного в базовій валюті, що дорівнює 980 000,00 доларів США.

Розділом 3 Генерального договору чітко визначені права та обов'язки сторін, зокрема у п.1.1. зазначено: «Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 980 000,00 доларів США, у порядку і на умовах, зазначених в цьому договорі». А згідно п.1.2.1 «Позичальник повинен виконати свої зобов'язання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 01 листопада 2027 року».

19 листопада 2007 року між відповідачами підписана додаткова угода № BL381-К/1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL381 від 19 листопада 2007 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у банку в сумі 700 000,00 доларів США;

19 листопада 2007 року між відповідачами підписана додаткова угода № BL381-КL+/1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL381 від 19 листопада 2007 оку, за умовами якого для ОСОБА_3 банком встановлено ліміт за кредитною лінією в сумі 280 000,00 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань відповідача перед банком за вказаним договором в той же день між банком та позивачем укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 5593. В п.1.3. даного Іпотечного договору зазначено, що Іпотекодавець та Іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного договору. В Іпотечному договорі визначено терміни, що вживаються в договорі, зокрема «Основний договір» - Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 381 від 19 листопада 2007 року, укладений між Іпотекодержателем та боржником, в забезпечення виконання зобов'язань якого укладений Іпотечний договір.

Вказаний будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2005 року та є зареєстрованим в РОБТІ та Книзі записів державних актів на право власності на землю.

24 квітня та 02 червня 2009 року до іпотечного договору вносилися зміни.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає суб'єктів іпотечних правовідносин - іпотекодавця та іпотекодержателя. Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель, останній передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника.

За змістом оспорюваного позивачем іпотечного договору позивач та відповідач 2 є іпотекодавцями. Узагальнена назва сторони договору «Іпотекодавець», яким виступає, зокрема і позивач як майновий поручитель, не свідчить про те, що він є стороною зобов'язання за договором іпотечного кредиту.

Ст.3 Закону України «Про іпотеку» зазначає, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст.7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, зокрема, у даному випадку для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб відомості про прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів;

2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання.

Згідно із ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з відсутністю волевиявлення учасника правочину.

Вільне волевиявлення однієї зі сторін договору при його укладенні може бути порушене внаслідок дій іншої сторони, яка заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування, тобто має місце обман (ст. 230 ЦК України). Правочин визнається судом недійсним, якщо такі обставини будуть встановлені.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільним кодексом України встановлена свобода договору (ст.627 ЦК України). Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст.6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Аналогічні вимоги містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1393/0/4-12 від 27.09.2012 р.

Оспорюваний договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч.ч.1-6 ст.203 ЦК України.

Згідно ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є:

1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Факт приховання важливої інформації перед підписанням іпотечного договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених в даному випадку і є умислом в діях відповідача.

Проте, позивачем не доведено обставин та не надано доказів, що підтверджують обман щодо істотних умов договору, обставин, якими супроводжувалося нотаріальне посвідчення іпотечного договору тощо, тобто не доведено наявність обману зі сторони відповідача, в чому він полягав та істотність цих обставин для вирішення справи.

За змістом вказаної норми, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Оспорюючи вказаний іпотечний договір та обґрунтовуючи позов ОСОБА_5 посилалась на те, що оспорюваний договір вона уклала під впливом обману зі сторони відповідача - своєї матері, бо з її слів зрозуміла, що мати отримає у банку кошти у сумі, яка не буде перевищувати 85% від оціночної вартості заставного майна, яке їй належить, її внутрішня воля щодо укладення договору була сформована невірно під впливом хибних відомостей про те, що зобов'язання боржника забезпечені іпотекою, тому просила визнати його недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України.

Як вбачається з договору іпотеки позивач діяла добровільно, перебувала при здоровому розумінні та ясній пам'яті, розуміла значення своїх дій, та правові наслідки, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладання ними договорів/ зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину/, спірний правочин підписаний без застережень позивачем та посвідчений нотаріусом.

Дії приватного нотаріуса щодо вчинення ним цих нотаріальних дій, позивач не оскаржувала.

Крім того, спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, а саме друга сторона правочину.

Таким чином, умовою визнання недійсним правочину внаслідок обману може бути лише обман однією із сторін правочину, проте позовні вимоги ОСОБА_5 за договором іпотеки, у якому ОСОБА_3 не є стороною, пред»явлені у зв»язку із обманом її вказаним відповідачем щодо добросовісності виконання своїх зобов»язань за кредитним договором.

Отже, суд вважає, що посилання позивача на введення її в оману відповідачем ОСОБА_3 не має правового значення при вирішенні питання про визнання недійсним договору іпотеки від 19.11.2007 року, оскільки остання не була стороною у договорі іпотеки.

Водночас, відповідач ОСОБА_3 не є стороною іпотечного договору, тому будь-який її вплив на позивача не може слугувати підставою для висновку щодо недійсності правочину з підстав, передбачених ст.230 ЦК України.

Виходячи з того, що позивач при зверненні до суду, а також при розгляді справи в суді будь-яких належних в розумінні ст.58 ЦПК України доказів на підтвердження позовних вимог щодо визнання договору іпотеки недійсним на підставі ст.230 ЦК України суду не надала, суд вважає, що на момент укладення спірного правочину сторонами угоди було повністю додержані вимоги, які в силу ст.203 ЦК України являються необхідними для чинності правочину. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і зміст іпотечного договору не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

При укладенні оспорюваного договору дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до вимог ст.230 ЦК України, а позивачем не надано належних доказів обґрунтованості предмету та змісту пред'явленого нею позову, прямих чи непрямих доказів в обґрунтування своєї правової позиції по справі та порушення її законних прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки банк як друга сторона договору діяв в рамках правового поля відповідно до вимог ЦК України та Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Належних та допустимих доказів на підтвердження умислу в діях банку щодо введення позивача в оману відносно правової природи укладеного між ними іпотечного договору, як і доказів на підтвердження самого факту обману, представником позивача у передбаченому ст.ст.10, 60 ЦПК України порядку суду не надано.

Підписуючи договір іпотеки, позивач засвідчила, що вона отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов як надання кредиту так і іпотеки. При цьому умови договору іпотеки містили у собі положення щодо відповідальності сторін у разі неналежного виконання як кредитором так і іпотекодавцем умов договору, а відтак і способи реалізації предмету іпотеки.

Крім того, висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження позивачем заявлених ним вимог повністю узгоджується із правовими позиціями, викладеними відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено про необхідність відповідно до положень ст.ст.229 - 230 ЦК України доведення саме особою, яка діяла під впливом обману наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Позивачем по справі вказані обставини не доведені, а посилання на те, що спірний іпотечний договір містить суперечливі та дискримінаційні положення для нього положення, не можуть розцінюватися судом як навмисне введення в оману, оскільки у позивача існувала можливість при належній турботливості та обачності при підписанні договорів отримати всю необхідну їй інформацію та передбачити правові наслідки передачі будинковолодіння та земельної ділянки в іпотеку банку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача є недоведеними та необґрунтованими щодо наявності в діях відповідача ознак вчинення обману позичальника при укладенні іпотечного договору. Крім того, іпотечний договір не суперечить вимогам чинного законодавства, особи, які його вчинили мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, іпотечний договір вчинений у формі, встановленій законом, і спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач в своїй позовній заяві ніяких конкретних обставин, які б свідчили про вчинення оспорюваного кредитного договору під впливом обману, не навів, не наведені такі обставини і в судовому засіданні. Також не надано суду жодних доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір був укладений під впливом обману.

Крім того, відсутність судового рішення про стягнення з матері заборгованості за кредитним договором з підстав його неналежного виконання, не є підставою для задоволення вказаного позову, так як у відповідності до положень ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Також матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що позивач зверталася з приводу обману її матір"ю до правоохоронних органів.

Аналогічно критично суд відноситься і до визнання відповідачем ОСОБА_3, яка є матір'ю позивача, позову, що свідчить про її особисту зацікавленість у розгляді справи на користь позивача та зважаючи на суперечність її показів іншим доказам.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на позивачу у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.203, 215, 230, 638, 640 ЦК України, Закону України "Про іпотеку", керуючись ст.ст.10, 11, 60, 118-120, 209 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки з моменту його підписання та відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області в 10-денний строк з дня у зв"язку із застосуванням судом ст.209 ЦПК України отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частина проголошена 29 січня 2015 року, повний обсяг рішення виготовлено 02 лютого 2015 року.

Суддя Кушнір Н.В.