Справа № 761/1116/15-ц
Провадження №2/761/2656/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 грудня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бешировій Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства з питань електронного урядування України про визнання наказу неправомірним та скасування наказу, поновлення та роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 15 січня 2015 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державного агентства з питань електронного урядування України (далі - Відповідач) про визнання неправомірним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в.о. голови Державного агентства з питань електронного упорядкування України Олійник Т.І. видав наказ № 76-к від 19.12.2014р., яким звільнив його з посади генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» відповідно до п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України з підстав передбачених пп. «в» п. 25 Контракту № 28 від 29.01.2014р. Вважає такий наказ неправомірним і таким, що виданий з порушенням норм трудового законодавства. Зазначив, що в день видачі наказу № 76-к він хворів, тому, на його думку, Відповідач не мав права його звільняти в період його тимчасової непрацездатності. Також зазначив, що в порушення вимог ст. 149 КзПП України, Відповідач звільнив його без надання можливості надати письмові пояснення щодо обставин невиконання зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам. Вважає, що в порушення закону та умов Контракту, його звільнили без доведення в установленому порядку його вини в невиконанні зобов'язань за Контрактом. Вважає, що єдиною причиною виникнення заборгованості по заробітній платі та інших платежах є системне невиконання самим Відповідачем, покладених на нього функцій держателя Системи в частині забезпечення фінансування її експлуатації та оплати підприємству фактично наданих ним послуг. Просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати наказ № 76-к від 19.12.2014 року про його звільнення неправомірним та скасувати його; поновити на роботі на посаді Генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України»; стягнути із Відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.12.2014р. по день поновлення на роботі.

В процесі судового розгляду 14.05.2015 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати наказ № 76-к від 19.12.2014 року про звільнення неправомірним та скасувати його; поновити його на роботі на посаді Генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України»; стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.12.2014р. по день поновлення на роботі; витребувати від Відповідача довідку про розмір середньої заробітної плати за останні два календарні місяці роботи.

Крім того, згідно заяви Позивача від 05 листопада 2015 року, ним уточнено позовні вимоги в частині щодо недотримання порядку звільнення у відповідності до діючого законодавства, оскільки його звільнення відбулося без погодження із Головою Київської міської державної адміністрації.

У судовому засіданні Позивач позов, з урахуванням уточнень до нього, підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з підстав, що зазначені у позові та заявах.

Представники Відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Зазначили, що на підставі Контракту № 28 від 29.01.2014р Позивач був призначений на посаду директора Державного підприємства і, що умовами контракту передбачено, що підставою дострокового припинення контракту є невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом і Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, а також невиконання підприємством зобов'язань виплати заробітної плати працівникам або недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Зауважили, що підтвердженням вини Позивача у виникненні заборгованості по підприємству підтверджується актом перевірки від 05.12.2004р. Зауважили, що відповідно до наказу про звільнення Позивача з посади директора ДП на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України, припинено дію укладеного з ним Контракту і, що підставою для розірвання контракту стало те, що Позивач не вжив достатніх заходів щодо ефективного ведення господарської діяльності підприємства, допустив зростання заборгованості із заробітної плати, не вжив необхідних заходів для розрахунку з кредиторами. Зауважили, що заборона на звільнення в період тимчасової непрацездатності не поширюється на звільнення з підстав, передбачених, Контрактом. Вважають, що звільнення Позивача відбулось з дотриманням норм чинного трудового законодавства тому просили суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення Позивача, представників Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 січня 2014 р. між ОСОБА_1 та Державним агентством з питань науки, інновацій та інформацій України, як центральним органом виконавчої влади, на який покладено функції з управління майном, що перебуває у державній власності, в особі Голови Держінформнауки України Семиноженка В.П. було укладено Контракт № 28 (далі - Контракт), на підставі якого ОСОБА_1 було призначено на посаду Генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на термін з 29.01.2014р. по 28.01.2015 року (а.с.9-14).

Відповідно до пункту 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За умовами п.8 Контракту, генеральний директор зобов'язується забезпечувати своєчасне і повне внесення обов'язкових платежів до бюджету, Пенсійного фонду, державних цільових фондів, страхових внесків та недопущення заборгованості з виплати заробітної плати.

На підставі Контракту виникають трудові відносини між генеральним директором Підприємства та Уповноваженим органом управління в особі Державного агентства з питань науки, інновацій та інформацій України.

Згідно з пунктом 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993 року (з наступними змінами), контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установленим чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно проводитись з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до пп. «в» п. 25 Контракту, генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за ініціативою Уповноваженого органу управління в особі Державного агентства з питань науки, інновацій та інформацій України, у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади, до закінчення строку його дії: у разі невиконання Підприємством з вини Керівника зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати (а.с.13 т.1).

Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади Генерального директора Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на підставі пункту 8 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку з порушенням обов'язків, покладених на нього пп. «в» п. 25 Контракту, про що виданий наказ в.о. Голови Державного агентства з питань електронного урядування України Олійник Т.І. № 76-к (а.с.4 т.1)

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; підстави, передбачені контрактом, тощо.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови за № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями, вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Як вбачається із наявних у справі доказів, на підставі наказу Державного агентства з питань електронного урядування України від 6 листопада 2014 року за № 30-к «Про проведення перевірки фактів та з'ясування всіх обставин щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України», наказано створити комісію з проведення перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» з 06.11.2014 року по 05.12.2014 року. (а.с.161-162 т.1)

На виконання наказу Державного агентства з питань електронного урядування України від 6 листопада 2014 року за №30-к, результати проведеної перевірки оформлено у формі Акту перевірки щодо виникнення заборгованості по заробітній платі перед працівниками Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» датованої 05.12.2014 року, який підписаний складом комісії. (а.с.7-8 т.1)

Згідно висновків, які викладено у Акті перевірки встановлено, що заборгованість з виплати заробітної плати працівникам Підприємства станом на 01.12.2014р. складає: заробітна плата - 248,2 тис.грн., ЄСВ - 88,9 тис. грн., обов'язкові платежі до державного бюджету та місцевих бюджетів - 18,7 тис грн. Також у даному Акті було зазначено про необхідність розгляду доцільності перебування ОСОБА_1 на посаді Генерального директора ДП «Держінформресурс».

Враховуючи вищенаведене, підставами для дострокового розірвання контракту та звільнення Позивача відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України слугувало те, що Позивач не вжив достатніх заходів щодо ефективного ведення господарської діяльності підприємства, допустив зростання заборгованості із заробітної плати, не вжив необхідних заходів для розрахунку з кредиторами, що підтверджується Актом перевірки від 05.12.2014р, інформаційною довідкою від 20.10.2014 року, які не спростовані Позивачем під час розгляду справи.

При цьому суд не приймає до уваги пояснення Позивача про те, що його звільнення відбулось в порушення вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки було проведено в період його тимчасової непрацездатності з 19.12.2014р. огляду на таке.

Так, відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 з послідуючими змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності з підстав, встановлених статями 40, 41 КЗпП України та у інших випадках, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, йдеться про вивільнення за порушення трудової дисципліни з підстав встановлених законодавством, які можуть бути зазначені у контракті».

Між тим, в даному випадку звільнення Позивача відбулось не з підстав порушення ним трудової дисципліни, (статті 40- 41 КЗпП України), де підлягає застосуванню п. 3 ст. 40 та ст. 149 КЗпП України, а з підстав недотримання ним вимог Контракту, внаслідок невиконання ним, як Генеральним директором ДП «Держінформресурс», своїх обов'язків та порушення чинного законодавства, тому його звільнення в період тимчасової непрацездатності проведено у відповідності із трудовим законодавством.

Оскільки Контракт є особливою формою трудового договору, на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Зважаючи на те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ст. ст.147, 149, 186-1 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Як роз'яснено у п.1, 18, 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права позивача на його захист в зв'язку з незаконним звільненням, засновані на принципі юридичної визначеності.

Під принципом юридичної визначеності суд розуміє те, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою в особі відповідних суб'єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (типовому договорі).

При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, в даному випадку це покладення на відповідний орган обов'язку дотримання вимог законодавства під час вирішення питання звільнення позивача, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки.

В контексті особливостей закріпленого практикою Європейського Суду з прав людини принципу юридичної визначеності, суд звертає увагу на те, що факт встановлення чинним законодавством України обов'язку роботодавця дотримуватися чіткої процедури під час вирішення питання звільнення Позивача є підставою для виникнення у такої особи (зокрема, Позивача) обґрунтованих очікувань щодо належного дотримання суб'єктом владних повноважень покладеного на нього законом обов'язку та не порушення ним прав особи на відповідний захист.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді Генерального директора Державного підприємства «Держінформресурс», оскільки дострокове припинення трудового договору відбулось з підстав, передбачених контрактом і не є мірою дисциплінарної відповідальності, умови Контракту не передбачали застосування заходів дисциплінарного чи громадського стягнення перед його розірванням, а тому звільнення Позивача на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідає вимогам закону, обставини, які слугували підставою для його звільнення знайшли своє підтвердження під час розгляду судової справи, процедура звільнення позивача із займаної посади також проведена з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки, у тому числі, була погоджена із Виконавчим органом Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація), що підтверджено листом від 04 грудня 2014 року за № 001-2634 за підписом Голови В. Кличка .

Судом встановлено, що при звільненні Позивача було виконано умови, встановлені ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що уповноважений власником підприємства орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, яка згідно з частиною 1 ст. 48 КЗпП України являється основним документом про трудову діяльність, також з боку адміністрації Державного підприємства «Держінформресурс» вжито належних заходів з дотриманням процедури звільнення Позивача та проведення повного розрахунку з працівником при його звільненні, ці обставини не заперечуються Позивачем в межах даного спору.

Відповідно до ч.2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які давали б підстави для поновлення Позивача на займаній посаді, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про поновлення Позивача на роботі.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 21, 23, 36, 39-1, 47, 48, 116, 235 Кодексу законів про працю України, Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993 року (зі змінами та доповненнями), Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», керуючись статтями 10, 11, 57, 58, 60, 63, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного агентства з питань електронного урядування України про визнання наказу неправомірним та скасування наказу, поновлення та роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - в і д м о в и т и.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :