АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4640/15 Справа № 199/7531/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Амур-Нижньодніпровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України у Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.1999 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1. Відповідачка - дружиною її брата, з її дозволу, з 23.12.2008 року постійно проживає та зареєстрована за даною адресою. ОСОБА_3 влаштовує скандали та бійки, виселятися з квартири відмовляється. За неправильну поведінку була притягнута до адміністративної відповідальності 27.02.2014 року, а тому вважає, що її вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновку та неправильне дослідження і оцінення доказів, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу від 02 лютого 1999 року, належить на праві власності квартира АДРЕСА_2.

Згідно акту в спірній квартирі зареєстровані та проживають: позивачка, її син ОСОБА_4, 2004 року народження, відповідачка ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5, 2012 року народження, а також проживають чоловік відповідачки - ОСОБА_6 та син ОСОБА_7, 2009 року народження. ( а.с.25)

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3 притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення 11 лютого 2014 року психологічного насильства відносно ОСОБА_2, шляхом висловлювання на її адресу нецензурною лайкою, що спричинило шкоду психологічному здоров'ю потерпілої, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. ( а.с.8)

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про виселення відповідачки, на підставі ст.115, ч.1 ст. 116 ЖК України та п.23 абз.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зі змінами та доповненнями. (а.с.3-4)

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Зазначене свідчить про те, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України особи, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, при цьому маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для виселення відповідачки з належної позивачці квартири необхідно встановити, що вона систематично порушує правила співжиття і робе неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду достатніх доказів, в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, систематичного руйнування чи псування відповідачкою правил співжиття, що роблять неможливим спільне проживання сторін в одній квартирі, як не надано і доказів застосування до ОСОБА_3 належних заходів повторного попередження за вчинення перелічених порушень.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання ОСОБА_2 на постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не свідчать про систематичність порушень, перелічених в ч.1 ст.116 ЖК України.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального, процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи.

В апеляційній скарзі апелянт також не наводить будь-яких доводів та доказів, що можуть обґрунтувати його позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні житлом та виселення саме з підстав, передбачених ст.116 ЖК, а лише особисто тлумачить норми права на свою користь. Таким чином, колегія суддів не вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про виселення відповідачки.

Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна оцінка, справа розглянута в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: