АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого Левенця Б.Б.

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Соломянського районного суду міста Києва від 08 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом, уточнивши який зазначила, що з 30 квітня 1982 року перебувала із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

14 жовтня 1995 року ОСОБА_3 позичив відповідачу ОСОБА_1 10 000 доларів США про що останній склав розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, позивачка після смерті чоловіка прийняла спадщину.

10 квітня 2014 року позивачка заявила про повернення грошей отриманих відповідачем у позику, проте останній не виконав зобовязання.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила стягнути на свою користь із відповідача 70 800 грн. за договором позики виходячи з власного розрахунку 3/5 частини боргу у гривні за курсом Національного Банку України на день звернення до суду із зазначеним позовом, 1000 грн. витрат на правову допомогу, 708 грн.. судового збору. (а.с.1-14, 27)

Заочним рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 08 липня 2014 року позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у сумі 70800,00 грн., а також судові витрати у сумі 1195,20 грн. (а.с.33-35)

В апеляційній скарзі відповідач посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не повідомив відповідача про розгляд справи, не врахував пропуск строків позовної давності, позбавивши відповідача права заявити про застосування наслідків пропуску строку і дійшов помилкового висновку про задоволення позову. (а.с.85-88)

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були повідомлені належним чином про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_2 направила письмові заперечення проти скарги і просила її відхилити, а справу розглянути за її відсутності. (а.с.96-106)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 14 жовтня 1995 року ОСОБА_3 позичив відповідачу ОСОБА_1 10 000 доларів США строком на один рік про що останній склав розписку. За змістом вказаної розписки визначено, що до спливу вказаного строку ОСОБА_1 мав зобовязання повернути вказану суму після попередження за один місяць. (а.с.8)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, позивачка після смерті чоловіка прийняла належну їй частку у спадщині. (а.с.6-7, 12-13)

10 квітня 2014 року позивачка заявила про повернення грошей отриманих відповідачем у позику, проте останній не виконав зобовязання. (а.с.9-11)

Складання вищевказаної розписки від 14 жовтня 1995 року і отримання за нею грошей відповідач в заяві про перегляд заочного рішення і скарзі не заперечував, зазначивши, що позивачкою пропущений строк позовної давності. (а.с.59-61, 85-88)

Вказані обставини представник апелянта ОСОБА_4 підтвердила в апеляційному суді і пояснила, що відповідач не звертався до кредитора за відстроченням боргу, будь-яких дій на виконання зобовязання не вчиняв і у звязку зі спливом значного строку вважав борг прощеним кредитором.

Розписка про отримання позики була складена 14 жовтня 1995 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому правовідносини мають бути врегульовані за положеннями ЦК Української РСР в редакції Закону від 18 липня 1963 року.

Відповідно до ст. 374 ЦК Української РСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Тому застосування районним судом норм вищевказаного Кодексу при вирішенні спору колегія суддів визнала правильним.

Проте, поза увагою районного суду залишилися вимоги закону щодо наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, у спірних правовідносинах щодо позовної давності застосовуються правила ЦК Української РСР, якщо на час набрання чинності ЦК України не сплив строк пред'явлення позовних вимог.

Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР, що діяв до 1 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (ЦК УРСР чи ЦК України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За загальним правилом статті 76 ЦК Української РСР перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що позикодавець ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права 14 жовтня 1996 року, проте за життя у період з 15 жовтня 1996 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 (більше ніж 14 років) не звертався до позичальника з вимогою про повернення боргу, а позивачка як спадкоємець позикодавця звернулася із вимогами про повернення боргу до суду 20 травня 2014 року про що свідчить штемпель на конверті відправлення позовної заяви. (а.с.15)

За змістом другого речення письмової розписки ОСОБА_1 від 14 жовтня 1995 року вбачається наявність зобовязання позичальника до спливу вищевказаного річного строку повернути позику після попередження за один місяць, тобто у випадку вимоги позикодавця про дострокове повернення позики. (а.с.8)

Тому колегія суддів не погодилась з доводами позивачки про обовязок відповідача повернути позику у травні 2014 року із посиланням на вимогу попередження від 10 квітня 2014 року. (а.с.10)

При цьому за змістом позовної заяви та пояснень, позивачка не заперечувала, що про наявність грошового зобовязання відповідача їй було відомо і за життя її чоловіка ОСОБА_3 Пояснення позивачки, що її чоловік за життя не вимагав від відповідача повернення боргу і не надавав їй письмову розписку, яка підтверджує грошове зобовязання, не може бути підставою визнання поважною причини пропуску строку позовної давності. (а.с.2-4, 70-74, 97-99, 105)

Право позикодавця вимагати повернення боргу за договором позики, а у випадку його смерті перехід такого права до спадкоємців належить до майнового права, та не є особистими немайновими правами.

Згідно зі статтею 83 ЦК Української РСР позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав.

Тому, вимоги позикодавця вимагати повернення боргу не належали до вимог, на які відповідно до статті 83 ЦК Української РСР не поширюється позовна давність.

З огляду на викладене до таких позовів застосовуються правила про позовну давність. Загальний строк позовної давності - три роки (стаття 71 ЦК УРСР).

Оскільки стягувачем пропущений строк позовної давності, питання про поновлення якого ним не порушувалось і районним судом в оскаржуваному рішенні не вирішувалось, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні зазначених вимог у зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності, який сплив до 1 січня 2004 року.

На підставі ст. 88 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення на її користь із відповідача сплачених нею 708 грн. судового збору та 1 000 грн. витрат на правову допомогу. (а.с.1, 26-27)

Інші доводи апелянта не спростовують вищевказаних висновків суду, тому мають бути відхилені.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 , ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Соломянського районного суду міста Києва від 08 липня 2014 року скасувати, ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/8480/2015

Унікальний номер 760/10655/14-ц

Головуючий у першій інстанції Коробенко С.В.

Доповідач Левенець Б.Б.