Справа № 127/1399/14-ц
Провадження № 2/127/560/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Палій Т.Г.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малої Наталії Станіславівни, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частку житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малої Н.С., про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частку житлового будинку, який в процесі судового розгляду неодноразово змінювала, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач зареєстрована та з дня народження і до одруження проживала у будинку АДРЕСА_1 який належав діду позивача ОСОБА_7.

У зазначеному житловому будинку по АДРЕСА_1 також були зареєстровані та постійно проживали баба позивача - ОСОБА_8 та мати позивача ОСОБА_9. Відповідач ОСОБА_4 був зареєстрований за даною адресою, але в будинку проживав періодично.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла баба позивача ОСОБА_8.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_9.

Після смерті матері з метою оформлення спадщини 02.02.2012 року позивач звернулась до Другої Вінницької державної нотаріальної контори. Державний нотаріус завела спадкову справу до майна померлої матері, проте повідомила, що спадщину оформити на позивача не може, так як будинок по АДРЕСА_1 мати позивача після смерті своєї матері, а баби позивача - ОСОБА_8 не успадкувала, а написала заяву про відмову від спадщини.

Як виявилось пізніше, право власності на спадкове майно після смерті баби позивача ОСОБА_8 успадкував її син, рідний брат ОСОБА_9 та рідний дядько позивача - відповідач по справі ОСОБА_4

Оскільки мати позивача являлась інвалідом 2 групи по психічному захворюванню, 25.09.2012 року позивач звернулась до Староміського районного суду м. Вінниці із позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про визнання правочину - відмови ОСОБА_9 від спадщини недійсною на підставі ч.1 ст.225 ЦК України.

Під час розгляду вищезазначеної справи судом було витребувано з Другої вінницької державної нотаріальної контори копії спадкових справ до майна померлого ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зі змісту яких позивачем було встановлено, що дідові позивача ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06.07.1956 року належало 28,6% будинку по АДРЕСА_1, а решта частини будинку в розмірі 71,4% належала йому та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 08.12.1952 року.

Отже, на час відкриття спадщини спадкодавцю ОСОБА_7 належало 64,3% житлового будинку по АДРЕСА_1.

При житті дід заповідального розпорядження не складав, а тому після його смерті спадщину мали прийняти спадкоємці першої черги за законом, а саме: дружина померлого - баба позивача ОСОБА_8, та діти - донька померлого, яка являється матір'ю позивача, ОСОБА_9 та син померлого, який доводиться рідним дядьком позивачеві та відповідачем по справі, ОСОБА_4

Дружина спадкодавця ОСОБА_8 звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого чоловіка, проте свідоцтва про право власності на спадщину в порядку спадкування за законом баба позивача так і не отримала.

Натомість, син спадкодавця ОСОБА_4 подав до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті батька.

Донька ж спадкодавця ОСОБА_9 не подала до нотаріальної контори ні заяви про відмову від прийняття спадщини, ні заяви про прийняття спадщини після смерті батька.

Після смерті баби позивача ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач ОСОБА_4 подав до Другої Вінницької державної нотаріальної контори заяву від 20.02.2006 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якої державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С. видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.02.2006 року, у відповідності до якого відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_8, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, належного на праві власності ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_8, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Позивач вважає, що державним нотаріусом при видачі відповідачу ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, не перевірила, що у спадковому будинку з дня свого народження і по день смерті спадкодавця проживала та була зареєстрована мати позивача ОСОБА_9, що свідчить про те, що мати позивача також прийняла спадщину після смерті свого батька, а саме 643/2000 частки спадкового будинку, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Після оформлення відповідачем ОСОБА_4 права власності на спірний будинок, останній подарував житловий будинок своїй доньці ОСОБА_5, та яка в даний час являється власником будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 26.04.2012 року згідно з рішенням №1029 від 26.04.2012 року.

А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила встановити факт, що ОСОБА_9 прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7, яка складає 643/2000 частки будинку за літ. «А», загальною площею 74,8 кв.м., в тому числі житловою площею 52,1 кв.м., по АДРЕСА_1; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_4 у спадковій справі №78/2006 року, зареєстроване в реєстрі за №2-520 в частині 643/2000 частки будинку за літ. «А», загальною площею 74,8 кв.м., в тому числі житловою площею 52,1 кв.м., по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 643/2000 частки будинку за літ. «А», загальною площею 74,8 кв.м., в тому числі житловою площею 52,1 кв.м., по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Палій Т.Г. уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідачів за довіреністю ОСОБА_3 змінені позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні останніх відмовити.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С., яка була присутня в попередніх судових засіданнях, заперечила проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що нею у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України було правомірно видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_4 після смерті його матері ОСОБА_8 В судове засідання, призначене на 18.03.2015 року, державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С. не з'явилась, однак від останньої надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, заперечує проти задоволення позовних вимог.

Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які фактично дали лише покази стосовно родинних відносин, які склались у позивача та відповідачів, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вінниці помер дід позивача ОСОБА_7, згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1, виданого міським відділом ЗАГС м. Вінниці 14.10.1992 року (а.с.29 т.1).

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки дід позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 01.01.2004 року, до виниклих правовідносин слід застосовувати положення та норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

А тому, після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Так, померлому ОСОБА_7 належало 28,6% вищезазначеного житлового будинку на підставі договору дарування від 06.07.1956 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №5327 (а.с.32 т.1); а решта частина будинку у розмірі 71,4% належала померлому ОСОБА_7 та його дружині - бабі позивача ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 08.12.1952 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №30839 (а.с.33-34 т.1)

Згідно ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст.529 ЦК УРСР).

Таким чином, спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_7 були: його дружина - баба позивача ОСОБА_8 та діти - мати позивача ОСОБА_9 та дядько позивача, який являється відповідачем по справі, ОСОБА_4

Зі змісту статті 549 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Окрім того, стаття 553 ЦК УРСР визначає, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи Другої Вінницької державної нотаріальної контори №156/93 до майна померлого ОСОБА_7 (а.с.60-69 т.2), його дружина ОСОБА_8 28.06.1993 року звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на половину автомашини марки ВАЗ 21063, 1986 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, придбану померлим, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з нею, а на іншу частку вищезазначеного транспортного засобу - свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, факт прийняття спадщини встановлено на підставі пред'явлення спадкоємцем ОСОБА_8 технічного паспорта автомашини, виданого ВРЕВ ДАІ УВД Вінницького облвиконкому 08.09.1986 року на ім'я померлого (а.с.61).

На підставі вищезазначеної заяви державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_8 свідоцтво про право власності від 28.06.1993 року на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 21063, 1986 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, зареєстроване в реєстрі за №2-2152 (а.с.67 т.2), та свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.06.1993 року на 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ 21063, 1986 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, після смерті чоловіка ОСОБА_7 (а.с.69 т.2).

Окрім того, в матеріалах вищезазначеної спадкової справи міститься заява відповідача ОСОБА_4 за вх.№51 від 28.06.1993 року, відповідно до змісту якої спадкового майна, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_7, ОСОБА_4 не прийняв та на нього не претендує (а.с.62 т.2).

Натомість, донька спадкодавця - мати позивача ОСОБА_9 не писала до нотаріальної контори ні заяви про відмову від прийняття спадщини, ні заяви про прийняття спадкового майна за законом після смерті свого батька.

Отже, вищевикладені обставини в системному аналізі зі ст.ст.549, 553 ЦК УРСР свідчать про те, що мати позивача ОСОБА_9 спадщину після смерті свого батька не прийняла, оскільки не вчинила жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, а саме: протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до змісту п.3.3 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009 року, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалась і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Разом з тим, відповідно до п.3.4 вищезазначених Методичних рекомендацій сам по собі факт проживання у будинку, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковому будинку не вважається прийняттям спадщини.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Позивач як на підставу про задоволення позовних вимог в частині визнання факту прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7 надала суду акт №72 від 24.01.2014 року, складений сусідами ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11, що проживають по АДРЕСА_1, відповідно до змісту якого ОСОБА_9 проживала за адресою: АДРЕСА_1 із дня народження по день смерті. Також ОСОБА_9 проживала за вказаною адресою на час відкриття спадщини після смерті її батька ОСОБА_7 та на час відкриття спадщини після смерті її матері ОСОБА_8 (а.с.117 т.1).

Однак, вищезазначений акт не свідчить про фактичний вступ ОСОБА_9 в управління та володіння спадковим майном, оскільки сам по собі факт проживання спадкоємця зі спадкодавцем в одному житловому приміщенні є недостатнім для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу. Оскільки, під вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном слід розуміти будь-які активні дії, що свідчать про наявність фактичного волевиявлення спадкоємця, спрямованого на володіння, користування та розпорядження спадщиною.

Натомість, дружина померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 спадщину прийняла після смерті чоловіка, вступивши в управління та володіння спадковим майном, отримала свідоцтво на право на спадщину за законом на 1/2 частину транспортного засобу, а відтак і прийняла у спадок спірний будинок, у неї на руках залишились усі правовстановлюючі документи на майно, належне спадкодавцю.

Таким чином, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій, які ОСОБА_9 після смерті свого батька не вчинила, про що й зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 06.02.2013 року №6-167цс12.

Окрім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вінниці померла баба позивача ОСОБА_8, згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3, виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 21.06.2005 року (а.с.30 т.1).

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

А тому, після смерті баби ОСОБА_8 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалось, в тому числі із спірного житлового будинку, належного померлому ОСОБА_7, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_8, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи Другої Вінницької державної нотаріальної контори №78/06 р. до майна померлої ОСОБА_8 (а.с.161-179 т.1), 20.02.2006 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до Другої Вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с.164 зворот т.1).

Натомість, в матеріалах вищезазначеної спадкової справи міститься заява ОСОБА_9 до Другої Вінницької державної контори від 13.01.2006 року, відповідно до якої ОСОБА_9 повідомляє, що спадкового майна, яке залишилось після смерті її матері, вона не прийняла і на нього не претендує. Також, остання повідомила даною заявою, що до суду з заявою про продовження строку для прийняття спадщини звертатись не буде (а.с.165 т.1).

Тобто, вищезазначену заяву ОСОБА_9 не слід розцінювати як заяву про відмову від прийняття спадкового майна, як на тому акцентували позивач та її представник в судовому засіданні, оскільки вищезазначеною заявою ОСОБА_9 лише повідомила, що вона не скористалась правом спадкоємця, яке залежало виключно від її власного волевиявлення, та не здійснила жодних дій стосовно здійснення своїх прав відносно прийняття спадщини, тим самим підтвердивши, що спору між спадкоємцями не існувало.

До того ж, суд звертає увагу, що вищезазначені вимоги були уже предметом судового розгляду, проте з інших підстав, однак рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.01.2014 року залишено без змін, у цивільній справі №221/4749/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконкому Вінницької міської ради про визнання правочину недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, визнання незаконним та часткове скасування рішення виконкому Вінницької міської ради від 26.04.2012 року №1029, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 26.04.2012 року, в задоволенні позову відмовлено (а.с.72-75, 112-116 т.1).

Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, у зв'язку з тим, що ОСОБА_9 не скористалась своїм законним правом щодо прийняття спадщини після смерті матері державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малая Л.С. правомірно видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок від 20.02.2006 року (а.с.177 зворот т.1).

Окрім того, суд звертає увагу, що в даний час власником житлового будинку АДРЕСА_1 являється відповідач ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 26.04.2012 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 26.04.212 року №1029 взамін рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 09.08.2011 року справа №2-911/11р. (а.с.37 т.1), право власності на який зареєстровано КП «ВМБТІ» за реєстраційним №36785537 на підставі Витягу про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» №34334038 від 31.05.2012 року (а.с.38).

А тому, державний нотаріус Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С. правомірно відмовила своєю постановою від 14.03.2015 року позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Вінниці її матері, ОСОБА_9 (а.с.109 т.2).

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що оскільки позовні вимоги позивача щодо встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_9 після смерті свого батька ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають, тому й слід відмовити в задоволенні позовних вимог позивача щодо часткового скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину житлового будинку, оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.524, 525, 529, 533, 549, 553 ЦК УРСР, ст.ст.1216, 1218, 1301 ЦК України, ст.ст.10, 60, 158, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - державного нотаріуса Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малої Наталії Станіславівни, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частку житлового будинку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: