АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3644/15 Головуючий 1 інст. - Марченко О.М.
Справа № 2/643/4984/14
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Шевченнко Н.Ф., Бобровського В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 16 березня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних і неустойки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних і неустойки.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 25 грудня 2009 року між ним та відповідачами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримав позику від нього на суму 13 600 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2010 року. Зобов'язання за договором відповідачі належним чином не виконали, неповернутою залишилася сума у розмірі 10 600 доларів США. Рішенням суду на користь позивача солідарно з відповідачів було стягнуто 10 600 доларів США в рахунок боргу, що еквівалентно 117 115,10 грн., в рахунок неустойки 117 115 грн.; 3% річних за період з 31 грудня 2010 року по 23 березня 2013 року в розмірі 735 доларів США, що становить 8 610,59 грн., а також проценти за користування позикою в розмірі 40 652,16 грн.; вирішено питання судових витрат. Проте, незважаючи на прийняті заходи стягнення суми боргу, відповідачі зобов'язання не виконують, тоді як зобов'язальні відносини між сторонами не припинені, що є підставою для стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних і неустойки.

Тому, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів на його користь проценти за користування неповернутою частиною позичених коштів за період з 24 квітня 2013 року по 12 вересня 2014 року в розмірі 15 870,87 грн.; 3% річних за вказаний період у сумі 5 926,79 грн. та передбачену договором неустойку за прострочення виконання відповідачами зобов'язань в період з 12 вересня 2013 року по 12 вересня 2014 року в сумі 730 000 грн.; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає доведеним факт невиконання відповідачами зобов'язань за договором позики.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з ненадання доказів позивачем того, що зобов'язання між сторонами не припинилося.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 25 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом, відповідно до якого відповідачі отримали позику на суму 13 600 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2010 року (а.с.10).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 ст. 1048 ЦК передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання за договором відповідачі належним чином не виконали, неповернутою залишилася сума у розмірі 10 600 доларів США.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2014 року солідарно стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 10 600 доларів США в рахунок боргу, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 26 травня 2014 року 124 180,52 грн., в рахунок неустойки 117 115 грн.; вирішено питання судових витрат, в іншій частині позову відмовлено (а.с. 55-59).

Рішенням суду апеляційної інстанції від 26 серпня 2014 року вищевказане рішення суду першої інстанції змінено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою в розмірі 40 652,16 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.61-63).

Матеріали справи свідчать, що за вищевказаними рішеннями суду видані виконавчі листи та подані заяви про відкриття виконавчого провадження (а.с.113-121).

Згідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами.

Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Таким чином, норма щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. З урахуванням викладеного, позивач має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 суми боргу за договором позики не звільняє боржників від відповідальності за невиконання ними грошового зобов'язання, оскільки останнє ними досі не виконане. Це не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору та не тягне за собою припинення договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань.

Підстави припинення зобов'язання, викладені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, не передбачають можливості припинення зобов'язання у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора. Оскільки погашення заборгованості за судовими рішеннями не відбулося, то відповідно договірні правовідносини між сторонами не припинилися і позивач відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України має право нараховувати проценти, а стягненню підлягає уся сума заборгованості. У зв'язку з тим, що зобов'язання триває, відповідачі повинні сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі, встановленими умовами договору за період дії договору, оскільки фактично він продовжує користуватися коштами.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України щодо застосування ст.. 625 ЦК України, слід мати до увазі, що проценти, визначені ст.. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст.. 536, 1048, 1056 - 1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст.. 625 ЦК України , а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.. 536ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми,передбачених ст.. 625 ЦК України, є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6 - 39 цс 13 , яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Таким чином, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через його необґрунтованість та недоведеність, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що загальна сума процентів за користування відповідачами коштами, належними до стягнення за період з 24 квітня 2013 року (момент звернення позивача з попереднім позовом до відповідачів) до 12 вересня 2014 року (момент подання даного позову) складає 15 870 ,87 грн. Сума 3% річних від простроченої поверненням суми боргу належна до стягнення за вищевказаний період складає 5 926,79 грн. А також пеня у розмірі 730 000 грн.

Договором встановлено, що в разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором з нього підлягає стягненню неустойка в розмірі 2 000 грн. за кожень день прострочення починаючи з шостого дня прострочення (а.с.10).

Колегія суддів керуючись положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає за необхідне зменшити розмір неустойки, яку позивач просить стягнути з боржника виходячи з наступного.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Приймаючи до уваги, що розмір неустойки (пені) в сумі 730 000 грн. значно перевищує розмір збитків, з врахуванням вимог ч.3 ст.551 ЦК України колегія суддів рахує можливим зменшити розмір неустойки (пені) до 200 000 грн.

Правова позиція застосування частини 3 статті 551 ЦК України, що дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, наведена Верховним Судом України у постанові № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року, та є обов'язковою для всіх судів України відповідно до положень ст. 360 -7 ЦПК України.

З огляду на викладене та на підставі ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як незаконне та необгрунтоване з ухваленням нового рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_1

Статтею 88 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Так, за загальним правилом, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 88, 303 304, п.4ч.1ст.307, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 16 березня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних і неустойки - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ПН НОМЕР_3) проценти за користування неповернутою частиною позичених коштів за період з 24 квітня 2013 року по 12 вересня 2014 року в розмірі 15 870,87 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 (ПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ПН НОМЕР_3) три відсотки річних за період з 24 квітня 2013 року по 12 вересня 2014 року в розмірі 5 926,79 грн. (п'ять тисяч дев'ятсот двадцять шість гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 (ПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ПН НОМЕР_3) передбачену сторонами в договорі позики неустойку за прострочення виконання відповідачами їх зобов'язань за договором позики в період з 12 вересня 2013 року по 12 вересня 2014 року в сумі 200 0000 грн. (двісті тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 (ПН НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ПН НОМЕР_3) судовий збір у розмірі 2 217,97 грн. (дві тисячі двісті сімнадцять гривень) за подачу позовної заяви та 1 108,98 грн. (одну тисячу сто вісім гривень) за подачу апеляційної скарги.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: