Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/578/15 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 січня 2015 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначало, що відповідно до укладеного від 28.03.2006 року кредитного договору між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та відповідачем, остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з невиконанням умов вищевказаного кредитного договору банк нарахував відповідачу заборгованість яка за період з 01.10.2008 року по 27.10.2014 року утворилася в загальному розмірі 5139,10 грн., що складається із : 4894,38 грн. - несплачені проценти за користування кредитом, 500 грн. штраф(фіксована частина), 244,72 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини, просило суд, стягнути з відповідача суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором від 28.03.2006 року на загальну суму 5139,10 грн. та судовий збір у сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено кредитний договір 28.6.2006 року.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов договору, позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу щодо примусового стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Судовим наказом від 1 серпня 2008 року було стягнено з відповідача нарахована заборгованість за кредитним договором.

4 вересня 2009 року виконавче провадження за зазначеним наказом було закінчене у зв'язку з повним погашенням боргу відповідачем.

В наказі про стягнення заборгованості від 1 серпня 2008 року зазначено, що заборгованість за кредитним договором становить 5537 гр., а з заяви про видачу зазначеного наказу вбачається, що ця сума складається з заборгованості за кредитом та заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами.

Натомість позивачем сплачена на виконання судового наказу грошова сума не була зарахована на погашення тіла кредиту в повному обсязі, що вбачається з позовної заяви, та первісного розрахунку наданого позивачем, за якими у відповідача на 2014 рік залишається несплачена заборгованість за тілом кредиту.

Таким чином позивач не здійснив належним чином зарахування сплачених відповідачем коштів на погашення тіла кредиту,

З наданого позивачем остаточного розрахунку також не вбачається, що сплачені у вересні 2009 року за судовим наказом грошові кошти були спрямовані на погашення тіла кредиту.

Крім того, зазначаючи про продовження договірних відносин та наявність у боржника (відповідача у справі) обов'язків щодо погашення заборгованості за відсотками, позивач разом з тим з часу виконання судового наказу не звертався ані до відповідача з вимогою про погашення будь-якої суми боргу, ані до суду з позовом про стягнення заборгованості до 16 серпня 2014 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відсутність будь-яких проплат з боку відповідача з вересня 2009 року зумовлювала настання у позивача права на звернення до суду з вимогою про сплату неповернених грошових сум у разі, якщо такі були нараховані.

Натомість, здійснюючи щомісячні нарахування, позивач не звертався до суду протягом тривалого часу, який значно перебільшує встановлений законом строк позовної давності.

Оскільки в рішенні суду першої інстанції зазначено про відхилення доводів відповідача про застосування строку позовної давності, то посилання позивача на те, що відповідач не просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності є безпідставним.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду, передбачені ст. 256 ЦК.

За ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 209, 214, 216 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2014 року в цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: