Дата документу 11.03.2015
Провадження № 2/334/201/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015року Ленінський райсуд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Махіборода Н.О.,

при секретарі - Кузьменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття картрахунку,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ "ПриватБанк", який є правонаступником ЗАТ КБ "Приватбанк", звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором від 05.12.2005р. про відкриття картрахунку, згідно якого, відповідач отримав від банку платіжну картку НОМЕР_1, на яку банк перерахував 3100гр. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48% на рік, на строк дії картки - 1рік.

В зв'язку з тим, що відповідачем, який протягом грудня 2005р. зняв всі кошти, умови договору про відкриття картрахунку не виконувалися, за ним утворилася заборгованість, яка станом на 29.09.2014р. складає - 24892,17гр.: 2875,15гр. - тіло кредиту, 20355,49гр. - заборгованість по процентам, а також, штрафні санкції - 500гр. /фіксована частина/ та - 1161,53гр. /процентна складова/.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не повертає заборгованість, банк звернувся з позовом до суду для стягнення з відповідача, як позичальника, вищевказану суму. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача судові витрати, які були понесені при зверненні із позовом до суду: суму судового збору.

Відповідач не визнає вимоги банку та просить суд відмовити в позовних вимогах, застосувавши строк позовної давності, оскільки, строк дії картки був встановлений тільки на 1 рік. З січня 2006р., після отримання коштів, він жодного платежу не здійснив, тобто, з часу останньої банківської операції пройшло вже дев'ять років, а з часу закінчення дії картки - вісім років. Тобто, відповідач вважає, що банк неправомірно нарахував йому заборгованість по неіснуючій платіжній картці, яка припинила свою дію багато років тому.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав:

відповідно договору від 05.12.2005р. про відкриття картрахунку, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем ОСОБА_1, відповідач отримав від банка кредитну картку НОМЕР_1, на яку банк перерахував 3100гр. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48% річних, на строк дії картки - 1 рік /а.с.6/.

Як встановлено в судовому засіданні, протягом грудня 2005р. відповідач зняв всі кошти, після чого, умови договору про відкриття картрахунку /а.с.7-12/ він не виконував, тому, за ним утворилася заборгованість, яка, як вважає представник банка, складає станом на 29.09.2014р. - 24892,17гр.: 2875,15гр. - тіло кредиту, 20355,49гр. - заборгованість по процентам, а також, штрафні санкції - 500гр. /фіксована частина/ та - 1161,53гр. /процентна складова/ /а.с.4-5/.

Відповідно до ст.11 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повного та всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повних та всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Представник позивача наполягає на тому, що між сторонами укладено договір від 05.12.2005р., який діє до теперішнього часу, тому, банк і просить суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 29.09.2014р.

Як встановлено судом, договір складався з заяви позичальника та умов надання банківських послуг /а.с.6-12/.

Нормами ч.1 ст. 634 ЦК України передбачено укладення договору приєднання, тобто договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.1 ст. 526 та ст. 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що договір між позивачем та відповідачем укладався строком на 1 рік, після спливу якого, банк пролонгував договір ще на один рік.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем /а.с.38/, є підставою для відмови у позові, що передбачено ч.4 ст.267 ЦК України.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно до ст.257 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), відповідно до вимог ч.2 ст.258 ЦК України. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як встановлено в судовому засіданні, строк дії картки був встановлений строком на 1 рік. Після чого, банк в односторонньому порядку пролонгував строк договору ще на 1 рік. Однак, на момент звернення до суду, представник позивача вважає, що банк має право на стягнення заборгованості по тілу кредиту, % та по штрафним санкціям за 8 років, посилаючись на те, що платіжна картка продовжує діяти. Однак, при цьому, банк посилається на п.9.12 "Умов та правил надання банківських послуг", відповідно до якого: після закінчення строку дії картки, якщо сторони не проінформують про припинення договору, строк лонгірується. Але, відповідно тих же Умов, строк дії картки лонгірується тільки на 1 рік, шляхом надання позичальнику картки з новим строком її дії, однак, при умові наявності грошових коштів на платіжній картці для оплати послуг банка, тоді як безспірно встановлено судом, що остання банківська операція по платіжній картці відповідача відбулася ще у грудні 2005р. /а.с.31-36/.

Тобто, судом встановлено, що позичальник - відповідач по справі, зняв з карткового рахунку грошові кошти протягом грудня 2005р., після чого, жодного платежу по картці він не здійснював до теперішнього часу, що підтверджується рухом грошових коштів по платіжній картці. Тобто, якщо банк, порушивши свої ж "Умови та правила надання банківських послуг", пролонгував договір з відповідачем, то це мав зробити тільки на 1 рік, а саме - до 05.12.2006р. При цьому, він повинен був сповістити відповідача про свої дії.

Тобто, на день звернення до суду з позовними вимогами через вісім років, а саме: на 28.10.2014р., банк пропустив строк позовної давності.

До того ж, відповідно до вимог постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р., при розв'язанні спорів, виникаючих з кредитних правовідносин відносно споживчого кредитування, забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк дії якого вийшов. Тобто, судом встановлено, що строк дії пролонгованого на 1 рік договору про відкриття картрахунку припинив свою дію ще в грудні 2006р., а фактично, відповідач нею не користався з грудня 2005р. Крім того, виконання договірних відносин повинно стосуватися обох сторін, а не як наполягає представник банку - тільки відповідача. Тому, вважати продовженим строк дії картки після грудня 2006р., у суду не має підстав.

У зв'язку з чим, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності, встановлений законом, а саме, банк звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача через вісім років після закінчення строку пролонгованого договору, тобто, після спливу строку позовної давності.

Керуючись ст.10,60, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В позові ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про відкриття картрахунку від 05.12.2005р. - відмовити.

На рішення суду протягом 10 днів може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізькій області.

СУДДЯ: