АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/176/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Горячківська Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівДемченка В. А. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 до Уманського національного університету садівництва про зобов'язання вчинити дії.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

17 квітня 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_6 до Уманського національного університету садівництва (далі УНУС) про зобов'язати вчинити дії.

В обгрунтування позовних вимог, вказувала, що у 2007 році під час працевлаштування ОСОБА_6, їй як співробітнику було надано для проживання кімнату (квартиру) АДРЕСА_1, який перебуває на балансі відповідача. Згодом будинок, в якому вона проживає втратив всі ознаки гуртожитку та в ньому склалися незадовільні умови проживання. На її спільне з іншими співмешканцями прохання вирішити деякі житлові проблеми, керівництво УНУС не відреагувало. Група мешканців зазначеного гуртожитку об'єдналась з метою здійснення приватизації наданих їм у користування приміщень, проте через відмову керівництва УНУС, вони звернулись до суду. На даний час ОСОБА_6 також вирішила звернутись до суду із позовом у зв'язку з тим, що постало питання поліпшення житлових умов.

В ході розгляду справи, представник позивача - ОСОБА_7 надала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила зобов'язати УНУС надати дозвіл ОСОБА_6 на приватизацію житлової кімнати АДРЕСА_1.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2014 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в 2007 році під час працевлаштування ОСОБА_6 як співробітнику було надано для проживання кімнату (квартиру) АДРЕСА_1, який перебуває на балансі Уманського національного університету садівництва.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 2-3) та з заявою про уточнення позовних вимог (а.с. 16), ОСОБА_6 в обгрунтування своїх вимог вказала, що умови життя в гуртожитку являються незадовільними, в ньому відсутній персонал для обслуговування, будинок не укомплектований меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем. Група мешканців зазначеного гуртожитку об'єдналася з метою здійснення приватизації приміщень наданих їм у користування. Оскільки своєчасно, вона не змогла приєднатися до вищевказаної групи, тому одноособово звернулася до відповідача з заявою про надання їй дозволу на збір документації для проведення приватизації наданого у користування приміщення кімнати АДРЕСА_1, однак отримала формальну відмову. Тому, просила зобов'язати відповідача надати їй дозвіл на приватизацію вищезазначеної житлової кімнати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тією обставиною, що позивачка на законних підставах зареєстрована за місцем проживання в гуртожитку менше п'яти років, що у відповідності до ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» унеможливлює реалізацію нею свого права на приватизацію кімнати, в якій вона зареєстрована та проживає.

В доводах апеляційної скарги, ОСОБА_6 посилається на ту обставину, що районним судом помилково прийнято таке рішення, оскільки вважає, що вона з 2007 року набула право на дану кімнату, оскільки саме з вказаного року проживає в ній, а тому вже більше п'яти років на законних підставах користується даним майном, а отже має право на її приватизацію.

Вивчивши доводи апеляційної скарги та враховуючи наявні матеріали справи та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що такі доводи не скасовують правильності мотивів рішення районного суду про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 23, 63 ЗУ «Про вищу освіту» за вищим навчальним закладом з метою забезпечення діяльності, передбаченої його статутом, і відповідно до закону та його організаційно-правової форми власником (власниками) закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно.

Судом встановлено, що дійсно гуртожиток АДРЕСА_1 перебуває на балансі учбового закладу УНУС і має статус гуртожитку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону, Міністерства внутрішніх справ України та державних навчальних закладів.

Згідно ст. 4 вказаного Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. При цьому приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Однією з умов, яка дає підстави для забезпечення реалізації прав осіб на підставі ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах (ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Для реалізації права на приватизацію Законом передбачена необхідність встановлення, як наявності реєстрації мешканця гуртожитку у житловому приміщенні гуртожитку, так і строк проживання у гуртожитку, що має становити не менше 5 років.

Особи, які не мають офіційної реєстрації, не можуть реалізувати своє право на приватизацію кімнат у гуртожитку (статті 1, 19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Тобто, фактичне користування житловою площею у гуртожитку не тягне за собою захисту прав користувача відповідно до вищевказаного закону, навіть за дії інших умов.

Це кореспондується з пунктом 9 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено, що при одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 35 «Про затвердження тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання», що втратила чинність 15 січня 2004 року, до місця проживання фізичної особи, у якому вона зобов'язана була зареєструватись, віднесено також гуртожиток.

З 15 січня 2004 року набрав чинності ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і реєстрація фізичних осіб в Україні здійснюється відповідно до цього Закону.

У ст. 6 вказаного Закону передбачено обов'язок громадянина України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зареєструвати місце проживання протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання.

У ст. 11 Закону встановлено, що реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом реєстрації.

Оскільки ОСОБА_6 на законних підставах зареєстрована за місцем свого проживання у гуртожитку з 06 вересня 2012 року, що підтверджується відомостями паспортних даних (а.с. 18 зв. сторона) і що не заперечують сторони по справі, тому висновок районного суду про відсутність права в позивачки на приватизацію житла є правомірним і відповідає вимогам законодавства України, що регулюють правові відносини у даній сфері правового поля.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_6 не надано переконливих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, крім того нею в суді не було доведено факту порушення її прав з боку відповідача, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і спростовуються наявними матеріалами справи та наданими сторонами доказами.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 до Уманського національного університету садівництва про зобов'язання вчинити дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :