У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Штелик С.П., Черненко В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» Державного концерну «Укроборонпром» (далі - ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» ДК «Укроборонпром»), які полягають у невиконанні ним своїх обов'язків щодо забезпечення його прав на отримання заробітної плати, стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 125 700 грн 04 коп. за період з 21 червня 2012 року (з дня звільнення) до 27 червня 2014 року (по день фактичного розрахунку) та моральну шкоду у розмірі 57 350 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» від 20 червня 2012 року № 147-к його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.39 КЗпП України у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю України, однак з вини відповідача в день звільнення йому не було виплачено належних сум, а проведено повний розрахунок лише 27 червня 2014 року при примусовому виконанні судових рішень.

Вимогу про стягнення з відповідача вказаного вище розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач обґрунтовував тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено той факт, що відповідач йому неправильно нараховував заробітну плату, зокрема, без урахування надбавок до посадового окладу, який повинен був становити 3 230 грн, за вчене звання старшого наукового співробітника, за почесне звання «Почесний ветеран праці» та за стаж наукової роботи, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні потрібно обраховувати, виходячи із заробітної плати, яка йому належала за рішенням суду, а не з тієї, що фактично була йому нарахована на день звільнення, за вирахуванням стягнутого за вказаним вище рішенням суду на його користь середнього заробітку в розмірі 28 338 грн 66 коп., який йому був виплачений теж 27 червня 2014 року.

Вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував протиправними діями та рішеннями відповідача відносно нього, а також бездіяльністю відповідача по невиплаті належної йому заробітної плати.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» у невиконанні обов'язку перед позивачем щодо своєчасного забезпечення виплати належного заробітку. Стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2013 року до 27 червня 2014 року в розмірі 48 430 грн 60 коп., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн та судові витрати в розмірі 454 грн 30 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення судом розміру судових витрат, які підлягають стягненню з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_4, збільшивши його до 733 грн 87 коп. В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем заробітна плата була виплачена позивачу з порушенням строку, передбаченого ст. 116 КЗпП України. Стягуючи середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2013 року по день фактичного розрахунку з позивачем - 27 червня 2014 року, суд виходив із встановленого Франківським районним судом м. Львова у рішенні від 18 березня 2013 року середньоденного заробітку, оскільки питання стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення (21 червня 2012 року) до 18 березня 2013 року вже вирішувалось судом і рішення про це набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції і змінив його лише в частині визначення розміру судового збору, врахувавши п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Висновок судів є правильним з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді С.П. Штелик

В.А. Черненко