Справа № 509/4067/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Демеденко Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні, розпорядженні земельною ділянкою і стягнення шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

9 вересня 2014 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому, в судовому засіданні зменшив, відмовившись від стягнення з відповідача судових витрат по справі, та в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Таїровської селищної ради № 1316-У від 26 грудня 2008 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0325 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1», усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні його земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №111037 від 19.07.2007 р., площею 0,06 га під НОМЕР_1 в СК "Золота Нива" на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 проникати на вказану ділянку та руйнувати належне йому майно та стягнути з відповідача ОСОБА_2 вартість пошкодженого майна (паркану) у сумі 1000 грн., пославшись на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 15.12.2009 р. складеного державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель в Одеській області ОСОБА_3, яким, на час перевірки було встановлено факт проведення господарської діяльності на частині земельної ділянки ОСОБА_1 невстановленою особою, а саме проведено розміщення господарської споруди, встановлення огорожі, складування будматеріалів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги ОСОБА_1

Представниця Таїровської с/р в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була неодноразово повідомлена належним чином, що підтверджується численними поштовими повідомленнями про вручення судових повісток з викликом до суду та особисто врученої повістки представниці Таїровської с/р повістки з підписом, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 25,27,39,40,44,61,69).

Представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі та додаткові надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦПК України, розгляд справ, зокрема у спорах, що виникають із права власності, належить до компетенції судів загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 12 ЗК України - до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст зокрема належить : розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу.

Стаття 20 ЗК України зазначає, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно із ст.ст. 38-40 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування, використання яких здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Статтями 78,81 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, на підставі зокрема : безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

У відповідності до ч. ст. 116 ЗК України - набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Одночасно, у відповідності до ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст.ст. 125,126 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються КМУ.

Виходячи зі змісту ст.ст. 152-154 ЗК України вбачається, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду - не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження та несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійсненні власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

Підсумовуючи вищевикладене, слід зазначити, що вся робота стосовно організації видачі державного акту на право власності на землю, у тому числі і роботи щодо підготовки проектної документації - покладається на органи місцевого самоврядування (сільські, селищні ради), на території яких розташовані земельні ділянки. Особа, яка бажає отримати у власність земельну ділянку, повинна подати до селищної (сільської) ради, на території яких розташовані земельні ділянки, лише заяву.

Статтею 155 ЗК України передбачено - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Одночасно, статті 373,374 ЦК України зазначають, що право власності на землю - гарантується Конституцією України та набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні та юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтями 203,204,209,210,655,658 ЦК України передбачено - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину - здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті - лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин - може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Пунктами 7,8,12,13,26 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210,640 ЦК України - не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини - суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед - сторони правочину.

Статтею 627 ЦК України передбачено - відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. із змінами, внесеними з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 р. № 2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права.

Суд встановив і це було підтверджено рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 14.03.2012 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.10.2012 р. та ухвалою ВССУ від 05.12.2012 р., що на підставі рішення 10 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 21.10.1999 р. №17 - ОСОБА_4 був виданий державний акт серії ЯГ №293887 на право власності на земельну ділянку площею 0,060 га під №23 у садівницькому кооперативі "Золота Нива" на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (а.с. 77-83).

Актом встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для ведення садівництва від 28.10.2000 р. ОСОБА_4 були встановлені межі ділянки та вказаний акт був підписаний всіма повноважними посадовими особами (а.с. 11).

02.11.2006 р., між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,060 га під НОМЕР_1 у садівницькому кооперативі "Золота Нива" на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідно умов якого, ОСОБА_4 продав, а позивач ОСОБА_1 купив вищевказану земельну ділянку (реєстр. № 5965) (а.с. 8).

На підставі вищезазначеного нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 02.11.2006 р., у встановленому законом порядку, Овідіопольський районний відділ земельних ресурсів 19.07.2007 р. видав на ім`я ОСОБА_1 державний акт серії ЯЕ №111037 на право власності на земельну ділянку площею 0,060 га під НОМЕР_1 у садівницькому кооперативі "Золота Нива" на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (а.с. 9).

Відповідно до акту встановлення (відновлення) в натурі меж зазначеної земельної ділянки від 15 січня 2007 року її межі в натурі були закріплені межовими знаками в кількості 5 одиниць, які передані на зберігання власнику земельної ділянки ОСОБА_1 з попередженням останнього про відповідальність за збереження межових знаків. Цей акт підписаний інженером ДП "Одеській інститут землеустрою", ОСОБА_1, Таїровським селищним головою, землевпорядником Таїровської селищної ради та скріплений печаткою Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Крім цього, рішенням Таїровської селищної ради від 26.12.2008 р. № 1316-У - ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 0,0325 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) із земель житлової та громадської забудови, що знаходиться за адресою: с.Мізікевича, житловий масив "Чорноморка", провулок Затишний, 10/20»с» і дійсність якого не заперечується представниками сторін по справі, що вони підтвердили в суді (а.с. 13).

15.12.2009 р., державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель в Одеській області ОСОБА_3 був складений акт перевірки дотримання земельного законодавства, який ніким не був оскаржений чи скасований, з якого вбачається, що на момент перевірки - встановлено факт проведення господарської діяльності на частині земельної ділянки ОСОБА_1 невстановленою особою : проведено розміщення господарської споруди, встановлення огорожі, складування будматеріалів та вказано, що за інформацією Таїровської селищної ради 26.12.2008 р., останньою було ухвалено рішення № 1316-У щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0325 га відповідачу ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) із земель житлової та громадської забудови, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1». Представлено схему локального корегування житлового масиву "Чорноморка" по вулиці Затишній, геодезичні проміри земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 12).

При чому, з метою всебічного та об'єктивного питання по суті, Державною інспекцією з контролю за використанням та охороною земель в Одеській області 10.12.2009 р. - відповідачу ОСОБА_2 було направлено клопотання про надання документів, матеріалів та іншої інформації, необхідних для здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, які ОСОБА_2 до інспекції не надав. Вищевказаний акт перевірки дотримання земельного законодавства містить посилання на технічний звіт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки під НОМЕР_1 у СК "Золота Нива" (договір №ГФ 27-11/1 від 27.11.2009 року СПД ОСОБА_6.) та висновок, що оспорюване рішення Таїровської селищної ради від 26.12.2008 р. №1316-У щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0325 за адресою: с.Мізікевича, житловий масив "Чорноморка", АДРЕСА_1 - не відповідає вимогам чинного законодавства України, так як частина цієї земельної ділянки, на якій інспекцією встановлено факт проведення господарської діяльності та розміщенням на ній господарської споруди, встановлення огорожі, складування будматеріалів - знаходиться у власності ОСОБА_1 на підставі державного акту ЯЕ №111037 від 19.07.2007 р.

При чому, в судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтвердив факт розміщення його довірителем (відповідачем ОСОБА_2В.) на земельній ділянці площею 0,0325 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с.Мізікевича, житловий масив "Чорноморка", АДРЕСА_1 господарської споруди, встановлення огорожі та знаходження на ній будівельних матеріалів, вважаючи вказану ділянку своєю власністю.

Крім цього, представником відповідача ОСОБА_2 був підтверджений той факт, що починаючи з 2008 р. (дата винесення оспорюваного рішення), ОСОБА_2 не було отримано державного акту на вищевказану земельну ділянку і будь-які докази отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку площею 0,0325 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с.Мізікевича, житловий масив "Чорноморка", АДРЕСА_1 у відповідача ОСОБА_2 відсутні на відміну від позивача ОСОБА_1, на ім`я якого був виданий державний акт серії ЯЕ №111037 на право власності на земельну ділянку площею 0,060 га під НОМЕР_1 у садівницькому кооперативі "Золота Нива" на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, які безпосередньо межують між собою, що випливає з вищевказаного Акту перевірки дотримання земельного законодавства, складеним 15.12.2009 р., державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель в Одеській області ОСОБА_3, а тому суд вважає хибними посилання представника відповідача ОСОБА_2 на те, що зазначена земельна ділянка взагалі не межує з ділянкою, яка на праві власності належить позивачу ОСОБА_1, право власності на яку не заперечується.

Суд не приймає до уваги безпідставні і необґрунтовані, як такі, що не відповідають приписам ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України з приводу того, що ОСОБА_7 не був присутнім при складенні вищевказаного акту від 15.12.2009 р., так як по-перше, чинним законодавством не передбачена його особиста участь при складенні вказаного акту, а по-друге, з вказаного акту видно, що ОСОБА_2 було запропоновано інспектором надати всі необхідні документи, матеріали та іншу інформацію для всебічного та об'єктивного розгляду спірного питання, що ним зроблено не було.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку, оспорюваним рішенням рішенням Таїровської селищної ради від 26.12.2008 р. № 1316-У про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 0,0325 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) із земель житлової та громадської забудови, що знаходиться за адресою: с.Мізікевича, житловий масив "Чорноморка", провулок Затишний, 10/20»с» - прямо порушується законне право власності ОСОБА_1 на частину його земельної ділянки, площею 0,0325 га, незаконно зайняту відповідачем ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення Таїровської селищної ради, а тому вказане рішення слід визнати незаконним та скасувати.

Одночасно з цим, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в користуванні та розпорядженні його земельною ділянкою, шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 проникати на вказану ділянку та руйнувати належне йому майно та стягнення з відповідача ОСОБА_2 вартості пошкодженого майна (паркану) у сумі 1000 грн., так як вказані вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані представником ОСОБА_1 договір з надання послуг по ремонту паркану, акт про надання послуг та довідку СК «Золота Нива» про пошкоджений паркан - суд вважає неналежними доказами і такі, що не підтверджують вищевказані обставини.

Керуючись ст.ст. 10,11,16,57-60,88,154,208-209,213-215,218 ЦПК України, ст.ст. 12,20,38-40,78,81,116,125,126,155 ЗК України, ст.ст. 316,317,319,321,325,373,374,386,387,391,655-658 ЦК України, Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та стягнення шкоди - задовольнити частково;

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 1316-У від 26 грудня 2008 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0325 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1» ;

3. В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.