Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6039/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за затримку видачі трудової книжки, та моральної шкоди, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ві-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за затримку видачі трудової книжки, та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що з 06.09.2012 року працював на посаді продавця шинного центру у відокремленому підрозділі (шинному центрі) ТОВ «Ві-Сервіс». З листа територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області йому стало відомо, що він 03.03.2014 року був звільнений з роботи в звязку з втратою довіри, відповідно до ч.2 ст.41 КЗпП України. Вважає, що звільнення відбулося із порушенням діючого законодавства, при звільненні йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі, та не видана трудова книжка. Керівництво ТОВ «Ві-Сервіс» повністю ігнорує та не виконує вимоги трудового законодавства України, внаслідок чого він втратив повагу в сімї, серед знайомих і друзів, погіршився стан його здоровя, порушився нормальний сон. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив зобовязати ТОВ «Ві-Сервіс» визнати недійсним в трудовій книжці запис про звільнення його з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, та внести запис про звільнення за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України; стягнути з ТОВ «Ві-Сервіс» на його користь заробітну плату в сумі 9 318 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 156 грн. 40 коп., середній заробіток за час затримки заробітної плати в сумі 13 896 грн. 80 грн., середній заробіток за затримку видачі трудової книжки в сумі 9 344 грн. 40 коп. та 15 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Змінено причини звільнення ОСОБА_2 з ТОВ «Ві-Сервіс» 03 березня 2014 року із ч.2 ст.41 КЗпП України на ст.38 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ «Ві-Сервіс» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 6 170 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 156 грн. 40 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 20 281 грн. 17 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 10 581 грн. 48 коп. та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ТОВ «Ві-Сервіс», посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 працював на посаді продавця шинного центру у відокремленому підрозділі (шинному центрі) ТОВ „Ві-Сервіс з 06.09.2012 року.

Наказом № 4-1 від 03.03.2014 року ОСОБА_2 був звільнений з займаної посади за п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку із втратою довіри за результатами проведеної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів підприємства в м.Житомир станом на 13.02.2014 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів розрахунок при звільненні, звільнення ОСОБА_2 з роботи відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний замінити формулювання i вказати в рiшеннi причину звільнення у точній вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку i на умовах, передбачених частиною другою цiєї статті.

Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не заявляв вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 4-1 від 03.03.2014 року, не звертався до відповідача з письмовою заявою про звільнення з роботи за ст.38 КЗпП України, а відтак вимоги про зміну формулювання звільнення є безпідставними та задоволені бути не можуть.

На вищезазначене суд першої інстанції не звернув увагу і безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог про зміну формулювання звільнення.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 - якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Робочим місцем ОСОБА_2 було шинний центр у відокремленому підрозділі ТОВ „Ві-Сервіс в м.Житомирі, а юридична особа ТОВ «Ві-Сервіс» знаходиться по вул. Київській, 94 в м. Бровари, Київської області.

На виконання вимог закону ТОВ «Ві-Сервіс» 03.03.2014 року за №6 відправило ОСОБА_2 поштове повідомлення про звільнення з роботи за ч.2 ст.41 КЗпП України та запропонувало з'явитися для отримання трудової книжки в офіс ТОВ «Ві-Сервіс» за адресою: м. Бровари, вул. Київська, 94 Київської області. Факт отримання поштового повідомлення позивачем не заперечується.

Між тим, тільки 13.08.2014 року ОСОБА_2 направив до ТОВ «Ві-Сервіс» письмову заяву про бажання отримати трудову книжку поштою. Відразу йому була направлена трудова книжка поштовим відправленням.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав до задоволення позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Сума заборгованості по заробітній платі, яка стягнута з відповідача на користь позивача підлягає зменшенню з огляду на наступне.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з червня 2013 року по січень 2014 року.

Факт виплати позивачу заробітної плати у червні 2013 року підтверджується листом територіальної державної інспекції праці у Київській області №18/02-10 від 11.04.2014 року.

В період з 01 липня по 31 липня 2013 року, та з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року ОСОБА_2 перебував у відпустках без збереження заробітної плати. Ці обставини підтверджуються наказом № 29-К від 27.06.2013 року та наказом №44-К від 30.12.2013 року, які позивачем не оскаржені.

Таким чином, заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2013 року становить 5954 грн.13 коп.

Доводи апеляційної скарги стосуються нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за спірний період. Між тим, належних та допустимих доказів про виплату заробітної плати відповідач не надав.

Крім того, при визначенні середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції допустив помилку.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Оскільки у січні 2014 році ОСОБА_2 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, то колегія суддів при обчисленні середньої заробітної плати враховує його заробітну плату за грудень 2013 року в сумі 1240 грн. та лютий 2014 року в сумі 1240 грн. Кількість робочих днів за цей період становить 41 день.

Середньоденна заробітна плата позивачки становить 60 грн. 49 коп., із розрахунку: 1240 грн. + 1240 грн. = 2480 грн.:41 дн.

Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 березня 2014 року по 30 квітня 2015 року ( по день ухвалення судового рішення) становить 291 день, яка колегією суддів визначена відповідно до відомостей, що містяться в листах Міністерства соціальної політики №9884/о/14-13/13 від 04.09.2013 року, та №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року.

Таким чином, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні з 04 березня 2014 року по 30 квітня 2015 року становить 17 602 грн. 59 коп., із розрахунку 60 грн. 49 коп. Х 291 дн. = 17 602 грн. 59 коп.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, суд дійшов правильного висновку, що між протиправними діями відповідача, які виявилися в несвоєчасній виплаті заробітної плати, та моральними збитками позивача, що виявилися в погіршенні психологічного стану, необхідністю додавати зусиль для організації свого життя, є прямий зв'язок. Однак сума, яку суд стягнув на користь позивача не відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, тому колегія суддів вважає можливим зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 500 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2015 року в частині задоволення вимог про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди змінити, зменшити розмір заборгованості по заробітній платі стягнутої з товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» на користь ОСОБА_2 з 6 170 грн. до 5 954 грн. 13 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку з 20 281 грн. 17 коп. до 17 602 грн. 59 коп., моральної шкоди з 5 000 грн. до 500 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді