Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/1636/13-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, визнання майна, яке набуте під час проживання однією сім'єю, спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Остаточно просив: встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу в період із квітня 1992 року по грудень 2008 року; визнати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та три торгові ларьки, які займають торгові місця НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3 на території ринку, спільною власністю подружжя, як майно, яке набуто під час проживання однією сім'єю; визнати за ним право власності на 1/6 частину спірного житлового будинку та один торговий ларьок, який займає торгове місце НОМЕР_1 на території ринку. В обґрунтування позову посилався на те, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували проживати, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу. У цей період вони за спільні кошти: придбали 1/3 частину вказаного житлового будинку, здійснили у ній ремонт та придбали торгові контейнери, які встановили на торгових місцях ПООС «Коростенський кооперативний ринок».

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 серпня 2013 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 (а.с.157-158 т.1).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. Просить визнати вище вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, частково недійсним договір дарування, укладений 23 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо половини подарованої нерухомості, визнати право власності на половину квартири №2 та виділити йому один торговий ларьок, який займає торгове місце НОМЕР_1 на території ринку. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що згідно висновку експерта ринкова вартість спірної частини будинку істотно збільшилася. Дохід від підприємницької діяльності та основного місця роботи ОСОБА_1 витратив саме на перебудову та прибудову 1/3 частини житлового будинку. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства підтверджується показами свідків.

В апеляційному суді представник позивача пояснила, що просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

У суді першої інстанції заявлена вимога про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1992 року по грудень 2008 року.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що рішенням суду від 30 березня 1992 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.17 т.1).

Відповідно до ст.44 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Таким чином, у випадку, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, моментом припинення шлюбу вважається момент реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Так, із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 вбачається, що актовий запис за №158 в Книзі реєстрації розірвань шлюбів вчинено міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області 05 липня 2007 року (а.с.68 т.1).

Оскільки до 05 липня 2007 року шлюб між подружжям юридично не припинився, то суд першої інстанції, при чинності вище вказаного судового рішення про розірвання шлюбу та дійсності свідоцтва про розірвання шлюбу, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з квітня 1992 року по 05 липня 2007 року.

Таким чином, з 21 січня 1984 року по 05 липня 2007 року сторони перебували у шлюбі.

Позов у суді першої інстанції був заявлений з підстав, передбачених ст.ст.62 та 74 СК України (а.с.3 т.1, а.с.76 т.2).

Відповідно до частини першої статті 74 СК України (у редакції, яка була чинною до 22 грудня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до статті 74 СК України (у редакції Закону України від 22 грудня 2006 року №524-V), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, до правовідносин, які існували між сторонами з квітня 1992 року до 01 січня 2004 року положення ст. 74 СК України взагалі не можуть бути застосовані, оскільки норма до цього часу не діяла та її положення не мають зворотної дії в часі, а правовідносини, що склалися між сторонами з 01 січня 2004 року по 05 липня 2007 року дана норма не регулює, оскільки у цей період сторони перебували у шлюбі між собою.

За договором дарування від 20 січня 2003 року ОСОБА_2 прийняла в дарунок 1/3 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.175 т.1).

Сторони не спростували дійсності договору дарування або окремих його частин.

У цей час сторони перебували у шлюбі.

Відповідно до змісту ст.24 КпШС України, яка діяла на час набуття права власності, майно, яке одержане одним із подружжя під час шлюбу в дар, вважалося власністю кожного з них.

Таким чином, 1/3 частина спірного житлового будинку була набута ОСОБА_2 на праві її особистої приватної власності та не вважалася спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26 травня 2014 року №511/05.14 ринкова вартість 1/3 частини спірного житлового будинку внаслідок реконструкції та прибудови, проведених у період з 2003 року по 2007 рік, збільшилася з 18 000 грн. та на грудень 2008 року склала 224 150 грн. (а.с.34-48 т.1). У договорі дарування від 23 квітня 2013 року вказано, що згідно звіту про вартість, складеного 18 лютого 2013 року суб'єктом оціночної діяльності, ринкова вартість спірної частини будинку станом на 31 січня 2013 року становила 72 561,35 грн. (а.с.141 т.1).

Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що нерухоме майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат сторін або затрат позивача. Так, вся технічна документація на спірну частину нерухомого майна, на підведення водопроводу та каналізації, газопостачання та автономне опалення оформлена на відповідача; позивач не надав жодних письмових доказів того, що мав доходи від підприємництва (а.с.78 т.2); фінансово-розрахункові документи на будівельні матеріали, сантехніку тощо надані за 2006-2007 роки, але у них посилання на прізвище покупця відсутнє (а.с.21,47-50 т.1). Посилання на прізвище позивача є при придбанні паркету, але доказів того, що саме цей паркет був укладений у спірній частині нерухомого майна не має, при тому, що останньому на праві власності належить квартира у місті Києві. Оцінюючи докази в їх сукупності, у тому числі покази свідків, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що сторони, хоча проживали в одному будинку, але не спільно, не були пов'язані спільними побутом та не мали взаємних прав та обов'язків, а тому обґрунтовано відмовив у визнанні факту проживання сторін однією сімєю без шлюбу і за період після 05 липня 2007 року, тобто з 06 липня 2007 по грудень 2008 року, а відтак відсутні правові підстави для визнання нерухомого майна спільною сумісної власністю сторін.

Стосовно трьох торгових ларьків, які займають торгові місця НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3 на території ринку, то у матеріалах справи відсутні докази того, що придбані позивачем по накладній від 10 грудня 2006 року два металевих контейнери є торговими ларьками, що знаходяться на ринку, а довідка щодо одного металевого контейнеру від 25 березня 2013 року №1545 не є фінансовим документом на підтвердження його придбання (а.с.51-52). Окрім того, торгові місця на ринку не є майном у розумінні ст. ст.62,74 СК.

Вимога про визнання права власності на майно за позивачем випливає із вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю сторін, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні похідної вимоги.

Доводи апеляційної скарги відносно відмови суду першої інстанції у прийнятті позовної вимоги про визнання частково недійсним договору дарування від 23 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (син сторін), суперечить приписам ст.31 ЦПК України, яка надає позивачу право змінювати предмет позову до початку розгляду судом справи по суті.

Решта доводів апеляційної скарги спростовується викладеним вище та додаткового правового обґрунтування не потребує, окрім того, що стадія апеляційного провадження не передбачає можливості змінити підставу позову.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки суду їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: