У Х В А Л А

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.,Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Головного управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування в особі Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави Ізраїль та про зобов'язання передати неповнолітніх дітей батькові, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Головне управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_6 звернулося до суду з позовом про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави Ізраїль та про зобов'язання передати неповнолітніх дітей батькові.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним утримування на території України неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, їх матір'ю ОСОБА_7

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись з ухваленими судовими рішеннями, ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову, а в іншій частині судові рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб на території України у м. Києві.

27 листопада 2012 року подружжя ОСОБА_7 із двома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_8, 2009 року народження, та ОСОБА_9, 2010 року народження, виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю.

З моменту переїзду ОСОБА_7 та неповнолітні діти мали громадянство Ізраїлю та України, а ОСОБА_6 залишився громадянином України.

11 березня 2013 року ОСОБА_7 виїхала з дітьми в Україну, де станом на даний час проживає з ними за адресою: АДРЕСА_1.

Вважаючи, що ОСОБА_7 самостійно змінила місце проживання дітей без згоди їх батька - ОСОБА_6, останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що утримання на території України неповнолітніх дітей ОСОБА_8, 2009 року народження, та ОСОБА_9, 2010 року народження, їх матір'ю є незаконним, але відмовив у задоволенні вимоги про повернення дітей до Ізраїлю, оскільки відсутні відомості про набуття ОСОБА_7 громадянства Ізраїлю, а також сплив строк договору оренди житла, в якому ці діти разом із батьками проживали до виїзду в Україну.

Проте із такими висновками суду повністю погодитися не можна, оскільки вони не відповідають вимогам закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 1980 року (далі - Гаазька Конвенція) ратифіковано Україною 11 січня 2006 року. Для України Гаазька Конвенція набула чинності з 1 вересня 2006 року, а для Ізраїлю - з 1 лютого 2007 року.

Згідно з частиною 1 статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Відповідно до частини 2 статті 3 Гаазької Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини (стаття 12 Гаазької Конвенції).

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Враховуючи викладене вище, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, що:

- дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини 1 статті 3 Гаазької Конвенції);

- переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини 1 статті 3 Гаазької Конвенції);

- заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини 1 статті 3 Гаазької Конвенції).

Крім цього, частиною 2 статті 12, частинами 1, 2 статті 13 та статтею 20 Гаазької Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Стаття 13 Гаазької Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

У цьому разі обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Гаазька Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Однак судові рішення не містять виклад усіх юридичних фактів, визначених статтями 3, 12, 13 та 20 Гаазької Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Гаазької Конвенції: порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність/відсутність обов'язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність/відсутність відмови в такому поверненні.

Висновок про те, що діти після повернення в Україну прижилися у своєму новому середовищі, судом належним чином не обґрунтовано.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 з січня до березня 2013 року відвідувала дитячий садок в Ізраїлі, крім того вона та ОСОБА_9 мали медичні страхові поліси на території Ізраїлю.

Також судом не було спростовано доводів ОСОБА_6 про те, що він є громадянином Ізраїлю та має у цій держави постійне законне місце проживання.

Апеляційний суд у порушення статей 303, 315 ЦПК України не перевірив рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик