Справа № 570/2064/14-ц
Номер провадження 2/570/27/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

при секретарі Захарук Г.Л.

за участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивачки, адвоката ОСОБА_2

представника відповідача, адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У зв'язку з тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2002 року по 13 листопада 2008 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, під час шлюбу, а саме 05 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана земельна ділянка площею 0,08 га з цільовим призначенням для ведення садівництва на території садівничого кооперативу "Світязь" № 44 Городищенської сільської ради, в подальшому після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом і за цей час на вказаній земельній ділянці побудували садовий будинок № 44 по вул.Тополева в садівничому кооперативі "Світязь" Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області, який на праві власності був зареєстрований за відповідачем, проте вважаючи цей будинок спільною сумісною власністю подружжя, позивачка звернулася з позовом до суду і просить поділити вказаний садовий будинок, виділивши їй 3/4 частини будинку, а відповідачу 1/4 частину будинку, оскільки з нею залишилися проживати двоє неповнолітніх дітей, та стягнути з відповідача судові витрати.

В ході розгляду справи позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення та уточнення позовних вимог, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 в період з 14 листопада 2008 року по 14 лютого 2012 року, визнати садовий будинок з надвірними будівлями № 44 по вул.Тополевій в садівничому кооперативі "Світязь" на території Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області їх спільною сумісною власністю, визначити розмір часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,08 га та розташований на ній садовий будинок по 1/2 частині за кожним і визнати за нею право власності на вказану частину земельної ділянки і житлового будинку.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву і просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яку купила ОСОБА_1, вважаючи, що ця квартира також є спільною сумісною власністю подружжя. Зустрічна позовна заяву була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов з врахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог підтримала і, будучи допитаною за правилами допиту свідка, суду дала покази, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2008 рік. У 2006 році вони купили земельну ділянку, яку зареєстрували на чоловіка. Після розірвання шлюбу вони примирилися і продовжували жити разом. Чоловік навіть пропонував знову зареєструвати шлюб. На придбаній земельній ділянці розпочали будівництво будинку. Будував колишній чоловік, його брат і свекор, допомагав також її швагро. Вона в той час заробляла гроші, так як працювала на двох роботах - касиром у супермаркеті та майстром манікюру на дому. Зароблені гроші витрачали спільно на будівельні матеріали на сантехніку. Крім того, у придбанні деревини їм допомагали її батьки. Спочатку вони побудували перший поверх, де почали жити і продовжували будувати другий поверх. В 2011 році будинок здали в експлуатацію і тоді ж отримали тимчасову приписку в ньому. Спільно вели господарство, вирощували кролів, вона оплачувала комунальні послуги. Разом жили до 14 лютого 2012 року. В той день відповідач вживав спиртне, між ними виникла сварка і він її сильно побив. З того часу вони почали окремо харчуватися. Він зникав на довгий час, де був їй не говорив, а в 2013 році жив з іншою сім'єю. Коли вона подала позов про стягнення з нього аліментів, чоловік говорив, що передасть 1/2 частину будинку дітям в якості аліментів. В кінці 2013 року відповідач створював їй нестерпні умови, тому вона позичила гроші і купила квартиру. Зважаючи на це, просить позов задоволити, встановити факт їх спільного проживання, визнати садовий будинок спільною сумісною власністю з розміром часток по 1/2 частині за кожним.

Представник позивачки, адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні позов і пояснення позивачки підтримала, зазначила, що земельна ділянка, на якій побудовано будинок, була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, тому не зважаючи на те, що право власності на неї зареєстровано за відповідачем, вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивачка не ставить вимог про те, що будинок будувався за її власні кошти і є її особистою власністю. До 2014 року вона користувалася будинком, вкладала в нього кошти, тому просить позов задоволити і встановити факт спільного проживання позивачки з відповідачем після розірвання шлюбу і до 14 лютого 2012 року, визнати садовий будинок спільною сумісною власністю подружжя з розміром часток по 1/2 частині за кожним та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину будинку.

Відповідач ОСОБА_4, в одному із судових засідань позов не визнавав, і будучи допитаним за правилами допиту свідка, суду дав покази, що після розлучення вони не підтримували шлюбних стосунків і всю придбану за час шлюбу побутову техніку він залишив колишній дружині. Вона ніякого відношення до купівлі земельної ділянки не має і договору не оспорювала, а будинок будував для того, щоб його залишити дітям. В будівництво вкладав власні кошти, так як після розлучення в них були різні бюджети. Якщо вона щось і купувала, то він повертав їй гроші. Коли він будував будинок, то вона там не з'являлася, лише шифер фарбувала на даху. В 2011 році вони разом з дітьми зареєструвалися в будинку. З дружиною ходив в гості до кумів, сусідки, їздили на море, виїздили разом з дітьми до річки. Згодом між ними почали виникати сварки. Коли вона забрала все з будинку, він викликав міліцію. Вважає, що колишня дружина не може претендувати ні на земельну ділянку ні на будинок, тому просить відмовити в задоволенні первісного позову.

Що стосується зустрічного позову, то спочатку ОСОБА_4 його підтримував, а в подальшому 24.03.2015 року подав заяву про залишення його позову без розгляду (а.с.110).

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_3, в судовому засіданні первісний позов не визнав, пояснив, що хоча земельна ділянка була придбана за час шлюбу, але гроші на її купівлю ОСОБА_4 позичав у своєї двоюрідної сестри і до цього часу повертає борг. При цьому позивачка договору купівлі-продажу не оспорювала. Зради дружини призвели до розлучення. Між ними виникали сварки, оскільки позивачка не хотіла звільняти житло в його батьків, тому він сам розпочав будівництво будинку. Позивачка дійсно користувалася будинком, але право користування не може породжувати право власності на нього. Ще в 2008 році вони поділили майно, тому з того часу необхідно рахувати строки позовної давності. Зважаючи на це вважає позовні вимоги безпідставними, просить відмовити в задоволенні позову і застосувати строки позовної давності.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 суду дали покази, що в шлюбі сторони жили мирно, згодом в сім'ї почали виникати сварки і вони розлучилися, хоча після того і проживали разом до 2012 року як сім'я. Вони за час шлюбу придбали земельну ділянку в с.Городище, де після розлучення побудували будинок. ОСОБА_9 вкладав в будівництво власну працю, а за гроші ОСОБА_1 купувалися будівельні матеріали, меблі і техніка. Крім того, допомагали і батьки ОСОБА_10. Він вважав, що то його будинок, а ОСОБА_1 мала бути там господинею. Проте через постійні скандали, бійки і сварки позивачка була змушена піти разом з дітьми з будинку, позичила в подруги гроші і купила квартиру в с.Нова Любомирка після чого забрала з будинку придбані нею меблі і побутову техніку.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 суду дали покази, що ОСОБА_4 самотужки, за власні кошти будував будинок для сім'ї, так як працював у столярному цеху і періодично їздив на заробітки. Йому допомагав брат ОСОБА_12 і батько. ОСОБА_10 на будівництві будинку не бачили, участі у будівництві вона не брала, ніяких робіт не оплачувала, не обробляла огород, а в усьому допомагали батьки ОСОБА_9. Після розлучення сторони спочатку разом не жили, а будинок почали будувати для того, щоб ОСОБА_1 виселилися з квартири батьків і припинилися постійні сварки. Коли вони переселилися в будинок, то ОСОБА_4 жив на першому поверсі і сам готував собі їжу, а ОСОБА_1 з дітьми на другому.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2002 року по 13 листопада 2008 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей.

05 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана земельна ділянка площею 0,08 га з цільовим призначенням для ведення садівництва на території садівничого кооперативу "Світязь" № 44 Городищенської сільської ради, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4, про що свідчить копія Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 257107 від 22 грудня 2006 року.

Після розірвання шлюбу на підставі відповідних дозволів на вказаній земельній ділянці було побудовано садовий будинок. Як вбачається із відповіді КП РОБТІ на адвокатський запит № 8793 від 25.11.2015 року та копій матеріалів інвентаризаційної справи, право власності на садовий будинок з надвірними будівлями № 44 по вул.Тополевій в садівничому кооперативі "Світязь" на території Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Городищенської сільської ради 11 січня 2011 року, згідно рішення виконкому № 264 від 28 грудня 2010 року.

Згідно зі ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Стаття 61 Сімейного кодексу України передбачає, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 цього ж Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном. А ст.70 СК України встановлює, що в разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а частина 3 цієї статті передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти.

Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналогічні положення встановлені і в ст.ст.355, 372 Цивільного кодексу України.

На підставі пояснень сторін, показань свідків та наданих письмових доказів, суд прийшов до висновку, що в період з 14 листопада 2008 року до 14 лютого 2012 року сторони проживали разом як одна сім'я: спочатку в квартирі батьків ОСОБА_4 в м.Рівне, а з 10 лютого 2011 року - проживали і були зареєстровані в садовому ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного проживання вони виконували подружні обов'язки, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, спільно та власними силами і за спільні кошти будували садовий будинок, утримували домашнє господарство, обробляли земельну ділянку, тому набуте ними майно - садовий будинок з надвірними будівлями № 44 по вул.Тополевій в садівничому кооперативі "Світязь" на території Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області є спільною сумісною власністю сторін з розміром часток співвласників по 1/2 частині за кожним. Крім того, вказаний садовий будинок було побудовано на земельній ділянці, яка була придбана за час шлюбу, тому незважаючи на те, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, вона належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Приходячи до висновку, що сторони проживали без реєстрації шлюбу з 14 листопада 2008 року до 14 лютого 2012 року, суд виходить з того, що допитані в судовому засіданні свідки ствердили, що будівництво будинку проводилося сторонами з тим, щоб переселити ОСОБА_1 з міської квартири батьків ОСОБА_4, оскільки між ними були постійні сварки. Про це свідчать і матеріали перевірок за зверненнями сторін, які проводилися Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області в 2012, 2013, 2014 роках. Хоча матеріали цих перевірок, які долучені до матеріалів даної цивільної справи, свідчать про те, що між сторонами були не дружні стосунки, але вони стверджують, що сторони проживали разом і ці недружні стосунки виникли після припинення подружніх відносин. До виникнення цих конфліктів сторони проживали разом, однією сім'єю, вели спільне господарство. Це підтверджується і діями самого відповідача, який будучи офіційно розлученим з позивачкою з 13 листопада 2008 року, зареєструвавши право власності на будинок в 2011 році на своє ім'я, реєструє місце проживання ОСОБА_1 у спірному будинку. Якби сторони дійсно в цей час не проживали як одна сім'я, то у відповідача не було б потреби реєструвати позивачку у цьому будинку.

Доводів відповідача про те, що будинок він будував лише за власні кошти, а земельну ділянку купив за позичені гроші, які віддає до цього часу, суд до уваги прийняти не може, оскільки вони не підтверджені жодним належним доказом. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач з будь якими вимогами до суду про визнання спірних об'єктів його особистою власністю не звертався.

Посилань представника відповідача на те, що позивачкою пропущені строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом суд не може взяти до уваги, оскільки перебіг таких строків розпочинається коли особа дізналася або могла дізнатись про порушення свого права, а зважаючи на те, що сторони проживали разом як одна сім'я до 14 лютого 2012 року і разом користувалися спірним майном до 2014 року, тому такі строки не можуть вважатися пропущеними.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушення прав позивачки, за захистом яких спрямоване її звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_4, то зважаючи на те, що він подав заяву про залишення зустрічного позову без розгляду, суд вважає, що це питання необхідно вирішити окремим процесуальним документом, відповідною ухвалою. Однак суд приймає до уваги зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 як доказ того, що сторони після розірвання шлюбу фактично проживали однією сім'єю і вели спільне господарство.

Керуючись ст.ст.57, 59, 60, 213-215, 223, 294, 295 ЦПК України, ст.ст.60, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст.256, 355, 372 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя (з врахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог) - задоволити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, після офіційного розірвання шлюбу проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період з 14 листопада 2008 року по 14 лютого 2012 року.

Визнати садовий будинок з надвірними будівлями № 44 по вул.Тополевій в садівничому кооперативі "Світязь" на території Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області, який на праві власності зареєстрований за ОСОБА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_1.

Визначити частки співвласників ОСОБА_4 і ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,08 га з цільовим призначенням для ведення садівництва на території садівничого кооперативу "Світязь" № 44 Городищенської сільської ради Рівненського району, кадастровий номер 56 003 0245 та садовий будинок з надвірними будівлями № 44 по вул.Тополевій в садівничому кооперативі "Світязь" на території Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області по 1/2 частині кожному.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,08 га з цільовим призначенням для ведення садівництва на території садівничого кооперативу "Світязь" № 44 Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 56 003 0245;

- 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями № 44 по вул.Тополевій в садівничому кооперативі "Світязь" на території Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Остапчук Л.В.