12.03.2015
Справа №2/489/846/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом будинкоуправління АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 р. позивач пред`явив до суду даний позов, уточнивши який у травні 2014 р., просив виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з кімнат 235-236 гуртожитку по АДРЕСА_2 без надання іншого житла. Позов обґрунтований тим, що проведеною перевіркою комісією позивача, якому на баланс цей гуртожиток переданий в 2011 р., встановлено, що сім`я відповідачів проживає в цих кімнатах гуртожитку, але документи про їх право на проживання відсутні, трудового зв`язку із Міністерством оборони України відповідачі не мають, а тому підлягають виселенню, як такі, що самоправно зайняли житло.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Представник відповідачки ОСОБА_1 проти позову заперечувала.

Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

Судами встановлено, що рішенням Миколаївського міськвиконкому від 10 січня 1986 р. № 35 гуртожиток військової частини № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 був зареєстрований як гуртожиток для малосімейних військовослужбовців (а.с.37).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 квітня 2004 р. та витягу прав власності на нерухоме майно власником зазначеного гуртожитку є держава в особі Міністерства оборони України та він знаходиться в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_2 (108-109).

З січня 2006 р. цей гуртожиток був переданий військовою частиною НОМЕР_2 на баланс квартирно-експлуатаційної частини м. Миколаєва, а 30 червня 2011 року на баланс БУ № 1 КЕВ м. Миколаєва (а.с. 11,55, 59).

ОСОБА_1 , перебувала з 13 червня 1981 р. по 06 травня 1997 р. у шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.137), який з 28 серпня 1992 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 в м. Миколаєві, а з 13 грудня 1996 р. у військовій частині НОМЕР_2 в м. Миколаєві, звільнений в запас з 7 травня 1997 року (а.с.102).

На теперішній час у кімнатах №235, 236 є зареєстрованою лише ОСОБА_1 , а її донька ОСОБА_2 знята з реєстрації з даної адреси у березні 2014 р. (140,141). Іншого житла ОСОБА_1 не має (а.с.41,124-126).

У зв`язку з проходженням ОСОБА_4 військової служби йому з сім`єю була виділена для проживання кімната у гуртожитку по АДРЕСА_2 . У відповідності до тверджень відповідачки ОСОБА_1 до даного гуртожитку її із сім`єю було заселено ще у 1992 р. Це твердження позивачем не спростовано, а навпаки вони узгоджуються із письмовими доказами у справі.

Так, згідно довідок позивача від 21 серпня 2014 р відповідачки з 10 листопада 1994 р. проживали та були зареєстровані у кімнаті 235 вказаного гуртожитку, а з 10 квітня 2003 р. - у кімнатах 235, 236 (а.с.140). Відповідачки згідно наданих копій квитанцій регулярно оплачують комунальні платежі на займане житло.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, зокрема сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (ст. 125 ЖК УРСР).

Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що його дія поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України тощо та членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Отже відповідачі були зареєстровані у спірному приміщенні як члени сім`ї військовослужбовця, не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах проживають за місцем реєстрації у гуртожитку.

За такого, оскільки право на проживання відповідачів у гуртожитку виникло із законних підстав, а із прийняттям Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вони підпадають під передбачені ним гарантії (ст. 19). Тож позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Судовий збір у зв`язку із відмовою в задоволенні позову позивачу відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий термін, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький