Справа № 438/2-677/11 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/26/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Бакуса В.Я., Берези В.І.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: ОСОБА_2, її представника - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 01 серпня 2013 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на додаткове рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, в особі законного представника ОСОБА_2, ОСОБА_2 про визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, як на частину в спільній власності, визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_7, від імені та в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_8, орган опіки та піклування Бориславської міської ради, - про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання майна спільною сумісною власністю, виділ частки у майні, що є спільною сумісною власністю, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом (а.с.3 т.1) про: визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та покійного ОСОБА_9 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння, як на частку у спільному майні подружжя, та на 1/6 частину цього нерухомого майна в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року; визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/6 частину цього майна в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_9, погодившись при цьому, що право власності на 1/6 частину вказаного майна в порядку спадкування за законом після смерті свого батька має також його син ОСОБА_7

Свої вимоги обґрунтовували тим, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у встановленому законом порядку не було розірвано, спірне майно набуто у власність ОСОБА_9 під час шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, на 1/2 частину якого ОСОБА_4 має право, як на частку у спільному майні подружжя, а на 1/6 частку, - в порядку спадкування за законом, як дружина. Іншими спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_9 є їхня донька ОСОБА_5, яка має право на 1/6 частку майна в порядку спадкування після смерті батька, та ОСОБА_7, який є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_2, а тому теж має право на 1/6 частку майна в порядку спадкування після смерті батька.

Звернення до суду із вказаним позовом позивачі обґрунтовували неможливістю оформити свої спадкові права в нотаріуса, оскільки відповідач ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_2 і сама ОСОБА_2 не визнають їхнього права на спадщину і оспорюють його в судовому порядку.

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є дитиною-інвалідом, звернулась до суду із зустрічним позовом (а.1-9 Справи №1301/1699/2012), який ухвалою суду від 17 січня 2013 року (а.с.87-88 т.2) був об»єднаний із первісним позовом, з вимогами про: встановлення факту проживання однією сім»єю ОСОБА_2 з ОСОБА_9 з 24 серпня 1995 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 року; визнання житлового будинку з усіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_9, як членів сім»ї; визнання за ОСОБА_2 права власності на 3/4 частини вказаного будинку, відступивши від рівності часток, оскільки вона внесла більш вагомий вклад за власні кошти у реконструкцію будинку, ніж ОСОБА_9, внаслідок чого площа будинку і його вартість після реконструкції (з добудовою) істотно збільшилась; визнання за ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на 1/12 частину цього будинку та на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, яку позивачі вважають особистою власністю ОСОБА_9, так як вона була придбана під час фактичного припинення шлюбу з ОСОБА_4; про визнання недійсними та скасування у зв»язку з цим свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як на частку в спільному майні подружжя, та свідоцтв про право на спадщину за законом про успадкування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/6 частині цієї квартири після смерті ОСОБА_9, посвідчених 13 вересня 2011 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_8; скасування державної реєстрації їхнього права власності на вказані вище частки квартири; стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 8000 гривень (по 4000 гривень з кожної) на відшкодування витрат, понесених ОСОБА_2 на поховання ОСОБА_9

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що з ОСОБА_9 вона проживала однією сім»єю з 24 серпня 1995 року і до дня його смерті, вони спільно вели господарство, за спільні кошти та спільною працею набували рухоме та нерухоме майно, мали взаємні права та обов»язки. В цей період покійний ОСОБА_9 з ОСОБА_4 не проживав і фактично припинив з нею шлюбні відносини, що, на думку позивача, підтверджується й рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 21 січня 1997 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 та встановлено преюдиційний для даної справи факт непроживання ОСОБА_9 з ОСОБА_4, як подружжя, протягом трьох років до часу звернення з позовом про розірвання шлюбу. Зазначає, що квартира АДРЕСА_2 придбана покійним ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 1997 року за кошти організації, керівником якої він був, і під час їхнього з ОСОБА_4 роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбних відносин між ними, а тому є особистою власністю лише ОСОБА_9, право на яку ОСОБА_4, донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та її (ОСОБА_2) син - ОСОБА_7 мають лише в порядку спадкування за законом, як спадкоємці першої черги, - по 1/3 частині кожний. У зв»язку з цим, на думку позивача, підлягають визнанню недійсними та скасуванню видані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на визначені нотаріусом частки в спірній квартирі та, відповідно, реєстрація їхнього права власності на ці частки.

Будинок на АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_2 вважає їхньою з покійним ОСОБА_9 спільною сумісною власністю, як членів сім»ї, з тих підстав, що він набутий у власність під час їхнього спільного проживання однією сім»єю, за рахунок їхньої спільної праці та за їхні спільні кошти. В обґрунтування цієї вимоги зазначає, що, починаючи з 2002 року, ними проведено реконструкцію старого будинку з добудовою до нього, внаслідок чого істотно збільшилась площа будинку та його вартість. Вважає, що з урахуванням тих обставин, що старий будинок був особистою власністю ОСОБА_9, а реконструкція будинку проведена нею та покійним ОСОБА_9 під час фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_9 та ОСОБА_4, - спірний будинок не може бути спільною сумісною власністю покійного ОСОБА_9 та ОСОБА_4, як подружжя. Крім того, просить врахувати, що реконструкція цього будинку з добудовою проводилась виключно для забезпечення належних умов проживання їхнього з ОСОБА_9 сина - ОСОБА_7, який є інвалідом з дитинства, у зв»язку з чим потребував відповідних умов проживання та забезпечення умов проведення з ним індивідуальних занять. При цьому, позивач ОСОБА_2 просить відступити від засад рівності часток співвласників у спільній сумісній власності, визнавши за нею право власності на 3/4 частини вказаного будинку, оскільки вважає, що її трудовий та грошовий вклад у реконструкцію будинку є більшим від вкладу покійного ОСОБА_9, і на її утриманні залишився син-інвалід.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01 серпня 2013 року (а.с.216-233 т.2) позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожною з них на 1/6 ідеальну частину житлового будинку, загальною площею 265,2 кв.м., та належних до нього господарських будівель і споруд (сараї «Б», «В», «Г», «Ж»; гараж «Д»; вбиральня «Е»; огорожа 1,2; колодязь «К»; замощення 1) на АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_9 однією сім»єю з 24 серпня 1995 року до дня смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнано спільною сумісною власністю членів сім»ї ОСОБА_2 та покійного ОСОБА_9 житловий будинок загальною площею 265,2 кв.м. та належні до нього господарські будівлі і споруди (сараї «Б», «В», «Г», «Ж»; гараж «Д»; вбиральня «Е»; огорожа 1,2; колодязь «К»; замощення 1), які знаходяться на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину вказаного житлового будинку та господарських будівель і споруд, як на частку в спільному майні.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/6 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальну частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнано недійсними: свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_4, які 13 вересня 2011 року посвідчені приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8 і зареєстровані в реєстрі під №№1070, 1072; свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_5, яке 13 вересня 2011 року посвідчене приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8 і зареєстроване в реєстрі під №1074.

Визнано недійсною державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 та 1/6 ідеальні частки та ОСОБА_10 на 1/6 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, проведену Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користь ОСОБА_2 по 4000 (чотири тисячі) гривень з кожної на відшкодування витрат, понесених на поховання ОСОБА_9

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 14 серпня 2013 року (а.с.240-242 т.2) вирішено питання розподілу судових витрат і стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 283 гривні судового збору та 40 гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 1474 гривень 64 копійок судового збору з кожної в дохід держави.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 01 серпня 2013 року суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду змінити в частині визначення поділу житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі, визнавши за нею право власності на 3/4 частини цього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - право власності на 1/12 частини за кожною з них.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при визначенні часток у вказаному вище будинковолодінні не взяв до уваги встановлений, на її думку, дослідженими в судовому засіданні доказами факт внесення нею більшого, ніж покійним ОСОБА_9, як грошового, так і трудового вкладу в реконструкцію спірного будинку, та не врахував тієї істотної обставини, що з нею проживає дитина-інвалід, а тому дійшов до неправильного висновку про відсутність правових підстав для відступлення від принципу рівності часток при даному поділі будинку.

Апелянт ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її з ОСОБА_5 позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, встановлюючи факт проживання ОСОБА_2 однією сім»єю з ОСОБА_9, не взяв до уваги доказів, які підтверджують факт реєстрації ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_2 до дня його смерті, та подання ним заяви про визнання свого батьківства щодо сина ОСОБА_7 лише 28 серпня 2006 року.

Апелянт вважає недоведеною також ту обставину, що спірна квартира АДРЕСА_2 відноситься до роздільного майна спадкодавця, оскільки вона була придбана ним в період шлюбу, а встановлений рішенням суду про розірвання шлюбу факт роздільного проживання подружжя, не може поширюватись на спірні правовідносини щодо періоду, який існував після ухвалення судом цього рішення. На думку апелянта, нотаріус правильно визнав цю квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_9, оскільки шлюб між ними не було припинено у встановленому на той час діючим КпШС України порядку, правильно визначив їхні частки в спільному майні та частки спадкоємців ОСОБА_9, а тому правових підстав для визнання недійсними оспорюваних ОСОБА_2 свідоцтв про право власності та про право на спадщину у суду не було. Крім того, зазначає, що в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру відсутні документи в підтвердження реєстрації права власності на підставі оспорюваних свідоцтв, а тому вимога позивача про скасування неіснуючої реєстрації права власності не могла бути задоволеною судом.

Апелянт вважає, що висновки суду про доведеність вимог ОСОБА_2 щодо визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_9 ґрунтуються на доказах, які є неналежними, оскільки з них не можна встановити прив»язки до витрат, понесених саме на реконструкцію спірного будинку. Крім того, вважає, що ОСОБА_2 була зайнята доглядом за дитиною-інвалідом, а тому не могла брати участь в будівництві. На думку апелянта, реконструкція будинку проводилась виключно за рахунок коштів спадкодавця, підтвердженням чого є показання свідка ОСОБА_12, та під час їхнього із спадкодавцем шлюбу, оскільки такий не був припинений, як того вимагав закон, а тому будинок є їхньою з ОСОБА_9 спільною сумісною власністю, як подружжя, а частка сина ОСОБА_2 - ОСОБА_7 становить лише 1/6 частину будинку. Крім того, вважає, що висновок суду про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю членів сім»ї ОСОБА_2 та ОСОБА_7 суперечить нормам ст.ст.3, 74 СК України, оскільки шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 не було припинено.

Безпідставними й такими, що не підлягають задоволенню, апелянт вважає й вимоги ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання ОСОБА_9, оскільки судом не встановлено, що понесені нею витрати в сумі 16125 гривень були розумними та виправданими. Крім того, такі витрати не узгоджувались з нею та донькою. Вказує, що при визначенні розміру витрат на поховання ОСОБА_9, суду слід було б врахувати також факт отримання ОСОБА_2 після його смерті належні йому розрахункові кошти в сумі 3389 гривень 27 копійок.

Додаткове рішення суду від 14 серпня 2013 року оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_5 сплачений нею при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 1700 гривень та витрати з інформаційно-технічного розгляду справи в розмірі 120 гривень в повному обсязі та повністю компенсувати понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 500 гривень. Апелянт зазначає, що судом не наведено жодних обгрунтувань та розрахунків в частині визначення розміру присуджених у користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 судових витрат.

В судові засідання апеляційного суду, в тому числі й в останнє судове засідання, ОСОБА_4, ОСОБА_5, її представник - ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_8 та представник органу опіки та піклування жодного разу не з»явились, хоча були повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.24, 25, 27, 28, 45-47, 52-55, 65-68, 72-74, 105, 107-111, 121-123 т.3), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому розгляд справи проведено апеляційним судом відповідно до вимог ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника в підтримання своєї апеляційної скарги та в заперечення апеляційних скарг протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з таких підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 265,2 кв.м. (житлова площа - 204,4 кв.м.) та належні до нього господарські будівлі і споруди, а саме: : сараї «Б», «В», «Г», «Ж»; гараж «Д»; вбиральня «Е»; огорожа 1,2; колодязь «К»; замощення 1, - яке знаходиться на АДРЕСА_1 і належало покійному ОСОБА_9 на праві власності у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 лютого 2009 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №537 від 31 грудня 2008 року (а.с.8 т.1), яке було зареєстроване 03 лютого 2009 року (а.с.31 т.1)

До реконструкції, старий будинок житловою площею 53,6 кв.м. належав ОСОБА_9 на праві власності на підставі договору дарування від 1996 року (а.с.27 т.1) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 жовтня 2002 року (а.с.28 т.1).

На момент укладення договору дарування та оформлення спадщини старий будинок був дерев»яним і до нього відносились такі господарські будівлі (споруди): дерев»яні сараї «Б», «В», «Г», «Ж», цегляний гараж «Д», вбиральня «Е», бетонний колодязь «К», металева огорожа «2».

Предметом спору є також квартира АДРЕСА_2, яку ОСОБА_9 купив на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 1997 року, оплату за яку проведено безготівково Управлінням бурових робіт (а.с.107, 108 т.1).

У відповідності до свідоцтва про смерть (а.с.4 т.1), ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

У відповідності до свідоцтва про шлюб (а.с.5 т.1), шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був зареєстрований 04 травня 1968 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 21 січня 1997 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 розірвано (а.29 Справи №1301/1699/2012).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с.6 т.1).

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_2, і є дитиною-інвалідом (а.с.33, 41 т.1).

У відповідності до оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом, посвідчених 13 вересня 2011 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8 (а.с.96, 97 т.1) ОСОБА_4, як дружина померлого ОСОБА_9, та ОСОБА_5, як його донька, отримали у спадок по 1/6 частині квартири АДРЕСА_2.

У відповідності до оспорюваного свідоцтва про право власності, посвідченого 13 вересня 2011 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8 (а.с.98 т.1), ОСОБА_4 отримала право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири, як на частку у спільній сумісній власності подружжя.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання шлюбу за рішенням суду без реєстрації розірвання шлюбу органами реєстрації актів громадянського стану, в силу чинних на момент розірвання шлюбу вимог ст.ст.39, 44 КпШС України, не може вважатись припиненим, а тому дійшов висновку про те, що до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 відноситься його дружина ОСОБА_4 та діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які прийняли спадщину у порядку, встановленому чинним ЦК України.

Жоден з апелянтів у цій частині не оскаржив рішення суду, а тому колегія суддів не дає оцінки зробленим судом першої інстанції висновкам щодо кола спадкоємців на відповідність нормам матеріального права.

Визнаючи недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані позивачам за первісним позовом, та свідоцтво про право власності позивача ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ця квартира була придбана покійним ОСОБА_9 після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4, під час їхнього роздільного проживання, а тому є його особистою власністю і підлягає поділу між його спадкоємцями у рівних частках, тобто по 1/3 частини квартири кожному, а не так, як поділив нотаріус при оформленні оспорюваних позивачем ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_7 свідоцтв.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає чинній на момент виникнення спірних правовідносин нормі ч.2 ст.28 КпШС України, згідно з якою, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них, а факт припинення шлюбних відносин між покійним ОСОБА_9 та його дружиною ОСОБА_4 встановлено рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 21 січня 1997 року, яке набрало законної сили.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що факт роздільного проживання подружжя та припинення між ними шлюбних відносин, встановлений вказаним вище рішенням суду, не може застосовуватись до наступного після ухвалення цього рішення періоду, є безпідставними, оскільки апелянт не довела протилежного, а саме, того факту, що після розірвання судом шлюбу у січні 1997 році вона продовжувала проживати з ОСОБА_9 однією сім»єю, як чоловік та жінка, і що спірна квартира була придбана за їхні з ОСОБА_9 спільні кошти, а виходила лише з того, що шлюб у встановленому на той час законом порядку не був припиненим. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 з 24 серпня 1995 року і до дня своєї смерті спільно проживав з ОСОБА_2, з якою вів спільне господарство.

Колегія суддів погоджується також й з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, як на частку в спільному майні подружжя, оскільки старий будинок, який в подальшому був реконструйований, належав на праві особистої власності ОСОБА_9, оскільки одну його частину він отримав в дар, а іншу - отримав в порядку спадкування, а реконструкція цього будинку з переплануванням та добудовою до нього була проведена вже під час роздільного проживання покійного ОСОБА_9 та ОСОБА_4, чого не спростовано останньою, а тому вказане нерухоме майно не може бути спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_4, як подружжя.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_2, як членів сім»ї, які в результаті спільної праці та за рахунок спільних коштів набули його, оскільки такий висновок відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального закону, норми якого підлягали застосуванню до спірних в цій частині правовідносин.

Так, у відповідності до ч.2 ст.355 ЦК України (2004 року), майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч.3 ст.355 ЦК).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 ЦК).

У відповідності до норми ст.17 Закону України «Про власність» та норми ч.4 ст.368 ЦК України (в редакції 2004 року), які були чинними на момент набуття спірного будинку у власність, було і залишається законодавчо закріплене право особи на визнання майна спільною сумісною власністю, набутого членами сім»ї спільною працею та за рахунок спільних коштів, якщо інше не встановлено договором (угодою), укладеним між ними у письмовій формі.

Судом безспірно встановлено, що ОСОБА_2 та покійний ОСОБА_9 з 24 серпня 1995 року до дня його смерті проживали однією сім»єю, вели спільне господарство, були пов»язані спільним побутом, і, починаючи з 2002 року, спільною працею та за рахунок спільних коштів здійснили реконструкцію старого будинку, шляхом проведення перепланувань та покращень в старій частині будинку та добудови до нього, внаслідок чого загальна площа будинку з 84,6 кв.м. збільшилась до 265,2 кв.м.

Висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи №7457-7459 від 29 серпня 2014 року (а.с.87-97 т.3), призначеної апеляційним судом у даній справі за клопотанням ОСОБА_2, встановлено, що вартість старого дерев»яного житлового будинку загальною площею 84,6 кв.м. (без проведених у ньому покращень) з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на момент проведення експертизи становила 146929 гривень, а вартість цілого житлового будинку загальною площею 265,2 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (після реконструкції з проведеними покращеннями в старій частині будинку та проведеною добудовою до неї) - становила 1127722 гривень.

Цим висновком визначено, що величина ідеальної частки вартості старої частини будинку з господарськими будівлями (спорудами) без проведеної реконструкції (покращень) у відношенні до вартості цілого будинку з прибудовою після реконструкції на момент проведення експертизи становить 13,3%.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що спірний будинок на АДРЕСА_1 в результаті його реконструкції, проведеної шляхом перепланувань і покращень старої частини будинку та добудови до неї, можна вважати новоствореним об»єктом, оскільки частка старої частини будинку по відношенню до реконструйованого житлового будинку, є незначною.

З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний будинок в силу закону є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_9, як членів сім»ї, які набули його в результаті спільної праці та за рахунок спільних коштів, частки яких у ньому, як співвласників, є рівними - по 1/2 частині кожного.

При цьому, зайвими у рішенні є посилання суду першої інстанції на норму ст.74 СК України, оскільки вона не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в частині визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_2 на вказаний вище будинок і позивач ОСОБА_2 на норму цієї статті, як на правову підставу заявлених вимог, не посилалась.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що встановлення судом факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_9 однією сім»єю суперечить нормі ст.74 СК України, так як шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у встановленому статтею 44 КпШС України порядку не було припинено, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції встановлював факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_9 як членів сім»ї, об»єднаних спільним побутом та взаємними правами і обов»язками, а не як чоловіка та жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, і застосовував правові наслідки до майнових правовідносин саме ті, які пов»язанні з їх участю у набутті права спільної сумісної власності, як членів сім»ї (ч.4 ст.368 ЦК), а не подружжя.

Колегія суддів вважає в цій частині рішення не лише таким, що відповідає вимогам закону, а й справедливим, оскільки апелянт ОСОБА_4 посилається лише на формальні підстави, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, з введенням в дію нового СК України (2004 рік), нормою ст.114 цього Кодексу визначено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що їй має належати більша частина (3/4) вказаного вище будинку, оскільки за встановлених судом обставин справи правових підстав для відступу від рівності часток співвласників, які спільною працею та за рахунок спільних коштів створили об»єкт, немає.

Таким чином, суд дійшов законного й обгрунтованого висновку про те, що розподілу між спадкоємцями покійного ОСОБА_9 підлягає лише належна йому на праві власності 1/2 частина житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - по 1/6 частині кожному, як спадкоємцям першої черги за законом.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 на поховання ОСОБА_9 понесла витрати в сумі 16125 гривень, що підтверджується документально (а.32 Справи №1301/1699/2012), а тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як спадкоємці ОСОБА_9, які заявляють права на спадщину, зобов»язанні понести у рівних частках й втрати на поховання спадкодавця, а саме, по 4000 гривень кожна, що становить трохи менше половини всієї суми понесених ОСОБА_2 витрат.

Безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що такі витрати є невиправданими і нерозумними, оскільки апелянт та її донька не проявляли жодної ініціативи та не брали участі в організації поховання ОСОБА_9, якою займалась самотужки лише позивач ОСОБА_2, яка має на утриманні дитину-інваліда, а тому зобов»язанні відшкодувати їй присуджену судом частину таких витрат, що є за встановлених фактичних обставин справи не лише законно, а й справедливо.

Не знаходить колегія суддів й підстав для зміни чи скасування оскаржуваного представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 додаткового рішення суду, оскільки розподіл судових витрат за первісним та зустрічним позовами проведено пропорційно до задоволених вимог кожної із сторін.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень норм матеріального та/чи процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваних рішень, доводи апелянтів не спростовують висновків суду, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

З урахуванням того, що ухвалою судді-доповідача від 11 жовтня 2013 року сплату судового збору у розмірі 870 гривень 50 копійок за подання апеляційної скарги на рішення суду апелянту ОСОБА_4 було відстрочено до ухвалення апеляційним судом судового рішення у даній справі (а.с.13-14 т.3), такий підлягає стягненню з ОСОБА_4 в дохід держави, оскільки у задоволенні її апеляційної скарги було відмовлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 01 серпня 2013 року та додаткове рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 серпня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 870 гривень 50 копійок.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: ________________ Бойко С.М.

Судді: ________________ Бакус В.Я.

________________ Береза В.І.