Номер справи 623/4752/14-ц
Номер провадження 2/623/66/2015
28 січня 2015 року м. Ізюм
Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого - судді Бутенка В.М.
при секретарі судового засідання - Костенко В.В.
судового розпорядника - Максименка Р.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У листопаді 2014 року ОСОБА_2, звернулася до суду з вказаною позовною заявою до ОСОБА_3., про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 2-3).
Позивач у судове засідання не з'явилася, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує свої вимоги і просить позов задовольнити, на заочне рішення згодна.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі «Урядовий Кур'єр» від 27 грудня 2014 року № 243(5372), заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло.
Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін у заочному порядку та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України.
Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.
Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життялюдини.
Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини "Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини".
Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспоренного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 р. №5464-X, із наступними змінами (далі - ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Матеріалами справи встановлено, що згідно витягу Ізюмського бюро технічної інвентаризації, про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.07.2007 року № 7591908 та відповідно до договору дарування 361/1000 частини жилого будинку від 07 травня 2007 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 6-8).
Відповідно акта від 20.10.2014 року комісія в складі трьох чоловік, голова квартального комітету № 20 та сусіди підтвердили, що ОСОБА_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але з грудня 2008 року не проживає за даною адресою (а.с. 17).
З грудня 2008 року шлюбні відносини фактично припенені та відповідач добровільно виїхав до свої батьків, які мешкають в АДРЕСА_2, і не проживає в АДРЕСА_1. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний.. (а.с. 2-3, 12).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладатиінші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 369 ЦК України право спільної сумісної власності здійснюють співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі змістом вказаних норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 з грудня 2008 року, добровільно виїхав до свої батьків, які мешкають в АДРЕСА_2.
Відповідач ОСОБА_3 втратив в установленому порядку право користування приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі відсутності його як члена сім'ї без поважних причин понад один рік.
Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати на судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. та за оголошення у пресі в сумі 420 грн. 00 коп., які документально підтверджуються, суд стягує з відповідача на користь позивачки.
Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, втратившого право користування житловим приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин України, паспорт серії НОМЕР_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи невідомий, значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2 судові витрати на судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. та на оголошення в пресі в сумі 420 грн. 00 коп., а разом суму 663 гривні 60 копійок.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня отриання копії рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області.

Заочне рішення може бути переглянуте Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданною протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області.

Головуючий: суддя -