АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Гаращенка Д.Р., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», третя особа: ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою,

встановила:

у квітні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання припиненою з 1 січня 2012р. поруку, яка виникла на підставі договору поруки від 11 травня 2007р., укладеного з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 11 травня 2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, до якого вносилися зміни додатковою угодою від 30 листопада 2007р., і на підставі якого позичальнику надано кредитні кошти в межах непоновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у сумі 950 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у цей же день нею з банком був укладений договір поруки. 30 листопада 2007р. між ними була укладена додаткова угода до договору поруки, відповідно до якої поручитель зобов'язався відповідати за своєчасне виконання позичальником зобов'язання про повернення кредиту у вигляді непоновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 6 757 635грн., зі сплатою 16% річних за кредит у національній валюті та 14% річних за кредит у доларах США

Позивач посилалася на те, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 9 квітня 2012р. задоволено частково позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності позичальнику. Також у рішенні суду зазначається, що банк 12 травня і 1 червня 2011р. направляв позичальнику вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості.

Позивач вважає, що порука припинилася відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України 1 січня 2012р., проте банк неправомірно пред'явив до неї вимоги по погашенню заборгованості 31 січня 2013р.

Рішенням суду від 25 червня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10470/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та

- 2 -

невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 11 травня 2007р. між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 66-07/МБ, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у межах не поновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 950 000 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 14% річних з остаточним поверненням кредиту 10 травня 2022р.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 11 травня 2007р. між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 02-66-07/МБ, відповідно до умов якого поручитель відповідає у повному обсязі за своєчасне повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

30 листопада 2007р. сторони уклали додаткову угоду до договору поруки № 02-66-07/МБ від 11 травня 2007р., відповідно до якої поручитель зобов'язався відповідати за своєчасне виконання позичальником зобов'язання про повернення кредиту у вигляді непоновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 6 757 635грн., зі сплатою 16% річних за кредит у національній валюті та 14% річних за кредит у доларах США.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 9 квітня 2012р. змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011р., яким у погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 у загальній сумі 12 305 531грн. 43коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у сумі 485 758,05 доларів США, у сумі 424 137,92 долара США та 1 880 247грн. 08коп.; заборгованості за процентами у сумі 139 794,60 доларів США, 118 437,52 доларів США та 23 004грн. 57коп.; та заборгованості по пені звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Вказаним рішення суду також встановлено, що 12 травня 2011р. та 1 червня 2011р. банком на адресу позичальника направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015р. скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2014р. та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 2 300 268грн. 77коп. заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що порука не є припиненою, так як направлені на адресу позичальника вимоги 12 травня 2011р. та 1 червня 2011р. не є тотожними зміні строку виконання зобов'язання, а строк виконання основного зобов'язання - 10 травня 2022р., ще не настав.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Пунктом 6.1. кредитного договору від 11 травня 2007р. передбачено, що банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом до настання строку, зазначеного в п.2.5. (10 травня 2022р.) цього договору, у т.ч. до настання строків, зазначених у додаткових угодах до цього договору, що укладаються між сторонами, а позичальник зобов'язаний повернути отриманні кредитні

- 3 -

кошти та сплатити усі проценти протягом 1 (одного) дня з моменту одержання вимоги банку, у випадках, зокрема, якщо позичальник порушує які-небудь умови договору.

Пунктом 6.2. кредитного договору визначено, що при невиконанні позичальником зобов'язань із повернення кредиту та сплати процентів на вимогу банку у встановлений строк (зобов'язання дострокового повернення кредиту та сплати процентів на вимогу банку в передбачених договором випадках), банк має право звернути стягнення на предмет застави.

З тексту вимоги про усунення порушення від 12 травня 2011р., який наданий апеляційному суду, у зв'язку із невиконанням позичальником зобов'язань по поверненню кредитної заборгованості з 21 січня 2009р., банком висунута вимога до ОСОБА_3 (позичальника) про дострокове повернення всієї суми заборгованості у сумі 12 801 421грн. 86коп. у тридцятиденний строк.

З тексту позовної заяви, поданої ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до Центрального районного суду м. Миколаєва про звернення стягнення на предмет іпотеки, вбачається, що вказані вимоги заявлені у зв'язку із невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором та правом банку звернути стягнення на предмет іпотеки до настання строку, визначеного у кредитному договорі.

Про те, що банком була пред'явлена вимога про дострокове повернення всієї кредитної заборгованості зазначено і у заочному рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011р. та рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 9 квітня 2012р.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність вимоги банку до позичальника про дострокове повернення кредиту та зміну строку виконання основного зобов'язання не ґрунтується на обставинах справи та наданих сторонами доказах.

Також суд не звернув увагу на ту обставину, що пред'являючи у січні 2013р. вимоги до позичальника та поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив стягнути 2 300 268грн. 77коп., які складалися тільки із заборгованості по процентам та пені, які нараховані за період з 10 травня 2011р. по 28 січня 2013р.

Крім того, з тексту позовної заяви, поданої 31 січня 2013р. АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до Ленінського районного суду м. Миколаєва про стягнення заборгованості з ОСОБА_1, вбачається, що банк направляв вимоги позичальнику та поручителям про дострокове повернення кредиту 23 червня 2009р., 12 травня 2011р. та 1 червня 2011р.

Отже, банк відповідно до положень статті 1050 ЦК Українита пункту 6 кредитного договору скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобов'язання, який відповідно до вимоги банку від 12 травня 2011р. настав 12 червня 2011р., що також підтверджується пред'явленням банком 22 червня 2011р. до суду позовної заяви про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 2 договору поруки № 02-66-07/МБ від 11 травня 2007р. у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1 календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, у кредитора виникає повне право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 5.1. договору поруки встановлено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом

- 4 -

шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до припинення зобов'язання, що забезпечується нею, не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Такий строк припинення поруки також передбачений другим реченням пункту 5.1. договору поруки.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що банк звертався до поручителя ОСОБА_1 з вимогами протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язань, який був змінений ним відповідно до пункту 6 кредитного договору.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у справах 6-28цс14, 6-106цс14, 6-190цс14.

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а висновок суду, що строк виконання основного зобов'язання не настав, так як визначений у договорі, як 10 травня 2022р., не ґрунтується на обставинах справи.

З матеріалів справи вбачається, що банк пред'явив вимоги до поручителя ОСОБА_1, звернувшись 31 січня 2013р. до суду з позовом про стягнення заборгованості на підставі договору поруки, тобто з пропущенням встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України та пунктом 5.1. договору поруки строку.

Доводи представника відповідача про те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015р. відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про припинення поруки та стягнуто з боржника та поручителя солідарно суму заборгованості, тому відсутні підстави для повторного розгляду таких же позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними.

З тексту рішення апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015р. вбачається, що судом розглядалися позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, і суд прийшов до висновку про відсутність підстав для припинення поруки відповідно до вказаної норми матеріального права.

Даний позов заявлений на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, що не було предметом дослідження апеляційного суду Одеської області, а відтак відсутні підстави для висновку, що даний позов є повторним або аналогічним тому, який вже розглянутий судом.

Також колегія суддів вважає, що не може бути підставою для відмови у задоволенні даних позовних вимог наявність рішення суду про стягнення заборгованості з поручителя, так як це не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки при розгляді судом справи про стягнення заборгованості вказані обставини досліджені не були.

Такий висновок був висловлений Верховним Судом України у справі 6-107цс13.

Твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної

- 5 -

давності, який почав обліковуватися з 1 липня 2011р., колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданих суду документів вбачається, що вимога про усунення порушення банком 12 травня 2011р. була направлена на адресу позичальника ОСОБА_3, а не поручителю ОСОБА_1, тому підстав вважати, що позивач була обізнана про своє порушене право з 1 липня 2011р. не має.

Крім того, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України та пункту 5.1. договору поруки закінчився 22 грудня 2011р., з яких саме підстав представник відповідача вважає, що строк позовної давності необхідно обраховувати з 1 липня 2011р., обґрунтовано заявником не було.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не була стороною при розгляді спору за позовом банку до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, де вперше було зазначено про направлення вимоги на адресу позичальника 12 травня 2011р. та 1 червня 2011р.

При розгляді даного спору позивачем було зазначено, що про своє порушене право вона дізналася після пред'явлення банком у січні 2013р. позовної заяви про стягнення з неї, як поручителя, заборгованості за кредитним договором.

Вказані доводи позивача не були спростовані представником відповідача, а також не було надано доказів, що позивач була обізнана у грудні 2011р. про те, що договір поруки є припиненим відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Доводи представника відповідача про необхідність закриття провадження у даній справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними з підстав, які наведені вище.

Судом першої інстанції не були повно встановлені обставини справи, не оцінені надані сторонами докази, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

- 6 -

задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки № 02-66-07/МБ, який укладено 11 травня 2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: