АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9511/14-ц Головуючий у 1-й інстанції
провадження №22-ц/774/955/К/15 ОСОБА_1
Категорія 5 (I) Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Бондар Я.М., Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участі: позивача - ОСОБА_2,

третьої особи: - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, треті особи: ОСОБА_3, Криворізька міська рада, Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності.

В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що вона з 1994 року постійно відкрито, добросовісно та безперервно протягом 20 років користується гаражем П, розташованим за адресою м. Кривий Ріг вул. Шостаковича, 10, який належав на праві власності ОСОБА_4. Позивач користується вказаним гаражем на підставі укладеного між ними договору купівлі - продажу, який вони офіційно не оформлювали. 30 березня 1996 року ОСОБА_4 помер, ніхто із його спадкоємців, а саме син ОСОБА_3 в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини не звертався і до позивача, яка користується гаражем ніяких претензій не мав.

З метою закріплення за позивачем права власності на вказаний гараж, просила суд визнати за нею право власності по набувальній давності на гараж П розміром 7,30м. * 3,60м., вартістю 26480 грн. який знаходиться за адресою м. Кривий Ріг вул. Шостаковича, 10, що належав ОСОБА_4 на праві власності.

Ухвалою районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2014 року до участі у справі, в якості третьої особи, залучено Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради.

Ухвалою районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2015 року до участі у справі, в якості третьої особи, залучено Криворізьку міську раду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 березня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявленого нею позову у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та необґрунтованістю рішення суду.

Зокрема на її думку, судом при ухваленні рішення не враховано, що позивач, відповідно до вимог ст.344 ЦК України, згідно договору купівлі-продажу гаражу відкрито, добросовісно та безперервно, більш ніж 20 років, ним користується. Позивач його утримує , слідкує за його станом, здійснює ремонтні роботи, а отже факт користування, утримання та догляд за гаражем і є добросовісним набуттям.

Крім того, суд не врахував, що всі домовленості стосовно користування позивачем гаражем закінчились разом із смертю його власника, який помер 30.03.1996 року . Разом із смертю якого припинилось і його право власності на це майно, а його спадкоємець третя особа у справі ОСОБА_3 не прийняв спадщину та не заявляв своїх прав на гараж, а навпаки заявив в суді, що він визнає позов та не має жодної претензії до позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_4, який помер 30.03.1996 року був власником гаража П по вул. Шостаковича, 10, м. Кривому Розі.

Згідно технічного паспорту вказаний гараж розміром 3,60 м х 7,30 м. має підвал розміром 5,1 кв.м. та яму розміром 1,5 кв.м.

Як пояснила позивач, в суді апеляційної інстанції, в 1994 році ОСОБА_4 запропонував їй купити у нього належний йому гараж, і вона в свою чергу погодилась та передала власнику грошові кошти, а він, в свою чергу передав їй ключі від гаража та всі правовстановлюючі документи на нього, а саме: - свідоцтво про право особистої власності на будівлю - гараж, видане відділом комунального господарства виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу від 01 березня 1995 року, - копію рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 27 січня 1995 року № 42/1 про узаконення гаражів у секторі державної забудови, та технічний паспорт на гараж, виконаний 15 червня 1994 року Криворізьким бюро технічної інвентаризації.

Укладений між сторонами договір купівлі - продажу, вони офіційно не оформили. Позивач зайняла куплений за домашньою угодою гараж, та стала ним користуватися.

30 березня 1996 року ОСОБА_4, помер. До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ніхто не звертався.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався ст.. 344 ЦК України та виходив із того, що позивач ОСОБА_2 користується гаражем відповідно до домовленості з його власником, що не є підставою для набуття права власності на це майно за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів.

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Таким чином, в розумінні вказаної статті ЦК України, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, тривалості та безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.60ЦПК України) є законний обєкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність та його безперервність.

Зокрема володілець, за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в.ч.1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном).

Право власності на стороні володільця, за давністю виникає поза волею та не залежить від волі колишнього власника. При цьому добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна знати, хто є власником майна (речі). Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, або особа яка володіє майном за волею власника і завжди знає хто є її власником.

З поданого ОСОБА_2 позову, вбачається, що вона користується гаражем на підставі домовленості з колишнім його власником, який помер 30.03.1996 року, а отже сам по собі факт тривалого користування позивачем гаражем та здійсненням в ньому ремонтних робіт не є добросовісним заволодінням чужим майном та не є підставою для набуття права власності на це майно за набувальною давністю, та підставою для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції, при вирішенні спору по суті, вірно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і обґрунтовано, відповідно до норм матеріального та процесуального закону, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що позивач, відповідно до вимог ст.344 ЦК України, згідно договору купівлі-продажу відкрито, добросовісно та безперервно, більш ніж 10 років, користувалися вказаним гаражем, утримувала його, слідкувала за його станом, спростовуються висновками суду першої інстанції, в рішенні якого надано належну оцінку наведеним вище обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що факт користування позивачем гаражем з дозволу, його утримання та догляд і є добросовісним набуттям спростовуються ст. 344 ЦК України, яка визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужим майном, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття цього майна.

Із встановлених обставин справи убачається, що позивач знала, що володіє чужим майном, оскільки між нею та власником гаражу був укладений договір купівлі-продажу, який вони офіційно не оформлювали.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, оскільки вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: