Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 44 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., ХудяковаА.М.,

при секретарі Церпіцькій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт окремого проживання з відповідачами з 2004 року та виселити їх з квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що зазначене житло належить їй на праві приватної власності. У даній квартирі з 10 березня 2004 року зареєстровані та проживають її син ОСОБА_5, колишня невістка ОСОБА_3 та внуки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначає, що, надавши згоду на тимчасове проживання відповідачів у вказаному житловому приміщенні, вона у січні 2004 знялася з реєстрації за вказаною адресою та стала проживати у належній їй квартирі АДРЕСА_2.

Проте, з 2006 року внаслідок погіршення стану здоров'я вона змушена була проживати разом зі своєю дочкою у належній останній квартирі АДРЕСА_3. У даному житловому приміщенні зареєструвалась лише 11 травня 2012 року, після продажу квартири АДРЕСА_2.

У спірній квартирі вона була зареєстрована у листопаді 2013 року, проте не має можливості там проживати, оскільки відповідачі відмовляються звільняти зазначене житло.

Вказані дії свідчать про порушення її права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, адже відповідачі не є членами її сім'ї та зобов'язані звільнити спірну квартиру.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2015 року позов задоволено.

Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2004 року.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог про виселення її та дітей зі спірної квартири та постановити нове, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

Зокрема, вказує, що вона та діти вселииась у зазначене житлове приміщення зі згоди ОСОБА_1 як члени її сім'ї. Будь-яких перешкод позивачці у користуванні даною квартирою вони не чинили. З 2007 року вона проживає у с.Млинище Житомирського району Житомирської області та не виявляла бажання проживати у спірному житлі.

В судовому засідання апелянт підтримала доводи апеляційної скарги, зауваживши, що ОСОБА_1 не має наміру проживати у зазначеній квартирі, а пред'явлення даного позову зумовлено розірванням шлюбу із сином останньої.

На думку представника ОСОБА_3, при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував інтереси неповнолітніх дітей, які є онуками позивачки, та мають право проживати у спірному житловому приміщенні разом зі своєю матір'ю.

Представник позивачки вважає апеляційну скаргу безпідставною, оскільки права дітей на житло є похідними від прав батьків щодо користування житловим приміщенням. Та обставина, що позивачка та її колишня невістка з дітьми ніколи не проживали разом, не вели спільне господарство, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень законодавства, яке передбачає збереження житлового приміщення за членами сім'ї власника.

Окрім того, зміст апеляційної скарги свідчить про те, що ОСОБА_3 не погоджується з висновком суду лише в частині її виселення, а також в частині виселення неповнолітніх дітей із даної квартири, проте не оскаржує рішення в частині встановлення факту їх окремого проживання з позивачкою.

Дослідивши матеріали справ та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що позивачка є власником спірного житла та в силу положень ст.ст.387,391 ЦК України вправі ставити питання про виселення ОСОБА_3 разом з дітьми з даної квартири, оскільки вони не мають правових підстав проживати у цьому житловому приміщенні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

За правилами ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, яку вона придбала згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 17 червня 2003 року ( а.с.7).

В подальшому вона дозволила проживати у вказаній квартирі своєму синові ОСОБА_2, разом із дружиною - ОСОБА_3 та дітьми: ОСОБА_4, ОСОБА_5 10 березня 2004 року син та невістка позивачки були зареєстровані за вказаною адресою ( а.с.10,104).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 червня 2013 року шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розірвано ( а.с.27).

Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку ( квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. За правилами вказаної норми членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство.

При вирішенні спору суд не врахував ту обставину, що ОСОБА_3, будучи дружиною ОСОБА_5 та вселившись у спірну квартиру за згодою позивачки, правомірно набула право користування даним житлом разом з неповнолітніми дітьми. При цьому, встановлення факту їх окремого проживання з ОСОБА_1 в даному випадку не має правового значення.

Та обставина, що в подальшому шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, був розірваний, не позбавляє права останньої проживати разом з неповнолітніми дітьми у спірній квартирі.

Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житловим приміщенням визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Проте, порушень апелянтом умов проживання у спірній квартирі і користування цим житлом, судом не встановлено та з таких підстав позов не заявлено.

Отже, при вирішенні спору суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей із вказаного житлового приміщення.

З огляду на вищезазначене, рішення суду в частині встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також в частині їх виселення з квартири АДРЕСА_1, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення,- про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

В частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується, отже не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст.209,303,304,307,309,313,314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2015 року в частині встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також в частині їх виселення з квартири АДРЕСА_1, скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення,- про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді: