Справа № 278/3858/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2015 року
Житомирський районний суд Житомирської області
у складі головуючої - Баренко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Лабенської Л.І., прокурора, представників позивача, відповідача, третіх осіб,
розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Житомирі цивільну справу за позовом Житомирського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - МОУ) до Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» (далі Завод), ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, треті особи на стороні позивача і відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору КЕВ м. Житомира(на стороні позивача), ОСОБА_2 (на стороні відповідача), -
встановив:
Прокурор, в інтересах МОУ, у позові проти Заводу та ОСОБА_1 , з посиланням на ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ст.ст. 215, 216, 228 ЦК України, просить визнати недійсними договори купівлі-продажу приміщень овочесховища, промсховища, кондитерського цеху, кафе «Турист», складу продтоварів, складу техзабезпечення, прохідної сітроцеху, цибулесховища, квасильного пункту, складу книг, фруктосховища від 17.06.2004 та 21.06.2014, з причин їх нікчемності. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що спірна нерухомість, як військове майно, перебувало у державній власності, однак позивач дозволу на відчуження спірного майна не надавав, а тому його продаж є незаконним. Про наявність таких договорів Прокурору стало відомо під час проведення перевірки в травні 2014 року.
Підтримуючи позов в суді, прокурор і позивач пояснили, що відповідно до Положення про МОУ, Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" чинного на час виникнення спірних правовідносин, саме МОУ здійснює управління державним майном, закріпленим, за підприємствами. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ приймає КМУ за поданням позивача, яке у подальшому продається позивачем, через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, за результатами тендеру. Вважають, що ці вимоги відповідають зокрема п.п 2.1.-2.4, 3.1.2. Статуту, окрім цього Статутом не визначені повноваження трудового колективу на розпорядження майном підприємства. Зауважили, що рада трудового колективу, за згодою якої відчужувалося спірне майно, була в неповному складі. Просили позов задовольнити.
Представник Заводу та 3-ої особи звернувся із клопотанням про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що МОУ було відомо про наявність оскаржуваних договорів. Водночас стверджував про безпідставність позову, оскільки на його думку, спірне майно не було військовим, придбано за прибутки та у той час коли підприємство перебувало на повному самофінансуванні. За чинними на той час Законами України Про підприємства в Україні ,Про власність, виникло право колективної власності. Відчуження спірного майна відбувалося після проведення перевірок представниками МОУ щодо його статусу. Щорічні інвентаризації, перевірки КРУ, а також реорганізація Заводу не виявили жодних порушень щодо відчуження спірного майна. Зазначив, що правочини укладені ще в 2004 році, тому оригінали платіжних, бухгалтерських та інші документи, пов`язані з набуттям спірного майна та його продажу, не збереглися, що позбавляє відповідача у законний спосіб спростовувати позов. Укладання договорів купівлі-продажу на думку представника не є тотожним поняттю викупу та приватизації(п.2.4 Статуту), про що наголошує прокурор.
Представник ОСОБА_1 вважає позов неґрунтовним та таким, що заявлений з пропуском строку давності. Він стверджував, що ОСОБА_3 був добросовісним набувачем спірного майна, протилежних доказів прокурор суду не надав. На даний час ОСОБА_3 вже не є власником наведеного у позові нерухомого майна. Звернув увагу суду на те, що чисельні підстави, на які посилається прокурор, про визнання оскаржуваних правочинів недійсними, останнім належними та допустимими доказами не доведені. А також позивачем не надані докази про порушення публічного порядку при вчинені оскаржуваних правочинів. Просив у задоволенні позову відмовити.
Представник КЕВ м. Житомира, позов підтримала, з причин пред`явлення його прокурором. Поряд з цим, вважає правову позицію, викладену у позові прокурора помилковою. Пояснила, що КЕВ є правонаступником Житомирської квартирно-експлуатаційної частини (КЕЧ) району та створена у 2005 році. Спірне майно на обліку КЕВ не перебуває. Доказів того, що воно перебувало на балансі КЕЧ не має, надала архівні документи (а.с. 264-266).
Дослідженим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини.
Прокурор не є стороною оспорюваних угод, про їх наявність дізнався лише у травні 2014 року, ця обставина відповідачами не спростована. Ураховуючи правову позицію, викладену у Постанові ВСУ від 20.08.2014, яка є обов`язковою для суддів (ст. 360-7 ЦПК, суд вважає, що підстав, для відмови у задоволенні позову за спливом строку позовної давності не має. Окрім цього, доводи відповідачів не відповідають вимогам ст. 214 ЦПК України, оскільки вони водночас вважають позов безпідставним, а відмова у позові з причин пропуску строків позовної давності допускається крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Дослідженим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими(ст.ст.58-59 ЦПК).
Статут військової частини НОМЕР_1 (Житомирський ремонтно механічний Завод, у подальшому А- 1576, Бронетанковий ремонтний завод) був прийнятий на конференції трудового колективу, набув державної реєстрації 12.11.1996. За статутом в/ч являлася госпрозрахунковим підприємством, здійснювала виробничу, комерційну діяльність на підставі повного самофінансування з метою отримання прибутку. Головною задачею було виконання державного замовлення, визначеного МОУ. З дозволу МОУ підприємство мало право створювати кооперативи та малі підприємства, продавати матеріальні цінності у відповідності до чинного законодавства. Трудовий колектив брав участь в управлінні підприємством, а командир частини самостійно вирішував питання діяльності підприємства, за виключенням питань, віднесених до компетенції загальних зборів підприємства,. У Статуті були визначенні повноваження Ради підприємства (а.с. 10-26). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності №0762094 від 12.11.1996, військова частина НОМЕР_2 (Житомирський ремонтно-механічний завод) є державним підприємством. Аналогічні відомості містяться у довідці №234 від 08.04.1998 про включення підприємства до ЄДРПО та витязі з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с 86-89). Наказом Державного секретаря МО України №29 від 26.06.2003 перетворено ДП МО України «Житомирський ремонтно-механічний завод» у казенне підприємство «Житомирський ремонтно-механічний завод». Умовне найменування військової частини НОМЕР_2 анульовано (а.с. 22).
З копії договору № 44 від 14.07.1999 (який визнаний сторонами та є чинним), укладеного між ДП МО України «Київське управління військової торгівлі» та в/ч НОМЕР_2 , вбачається, що остання придбала спірний майновий комплекс з будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 ) (а.с 37-39). За актом прийому-передачі від 21.12.1999 майно прийнято, оприбутковано та поставлено на баланс в/ч НОМЕР_2 (а.с.40).
Таким чином на час державної реєстрації військової частини, Міністерство Оборони України спірний майновий комплекс не закріпляло за в/ч і не передавало його в оперативне управління. Він був придбаний у власність (ст.224 ЦК у редакції закону 1963 року) за грошові кошти в/ч під час здійснення виробничої та комерційної діяльності.
За приписами положень ст.ст. 1, 4 чинного на час укладання цієї угоди Закону України Про підприємства в Україні(далі - Закон № 887-ХІ) відносини, пов`язані з підприємствами в Україні, регулювалися цим Законом та іншим законодавством. Підприємство визначено як основну організаційну ланку народного господарства України, самостійний господарюючий статутний субєкт, який має права юридичної особи та здійснює виробничу, науково-дослідницьку і комерційну діяльність з метою одержання відповідного прибутку (доходу). Право колективної власності та його здійснення на той час врегульовувалися і Законом України Про власність, згідно із ч. 1 ст. 20 якого субєктом цього права є, серед іншого, трудові колективи державних підприємств, при цьому виникає право колективної власності, зокрема, на підставі придьання трудовими колективами державного майна (ст. 21 цього Закону).
Статтею 30 ЗУ Про власність встановлено, що право колективної власності здійснюють вищі органи управління підприємтва (загальні збори, конференції, зїзди тощо), які можуть покладати окремі функції по управлінню колективним майном на створені ними органи. Таким чином розбіжностей між нормами Статуту в/ч та наведеними законами щодо придбання та управління колективним майном, на думку суду, немає.
Окрім цього, свідоцтво про право власності на спірний майновий комплекс від 19.05.2004, видане на підставі рішення виконкому Новогуйвиської селищної ради №57 від 12.05.2004 підтверджує, що спірне майно належить Житомирському ремонтно-механічному заводу на праві колективної власності (а.с.43-45). Дане рішення є чинним.
Поряд з цим у ст.39 Закону № 887-ХІ, визначений правовий режим майна державної установи, як таке, що є державною власністю, закріплене за державною установою, організацією, які перебувають на державному бюджеті та належить їй на праві оперативного управління. Державні установи, у випадках, передбачених законодавчими актами, також могли здійснювати господарську діяльність та самостійно розпоряджатися доходами від такої діяльності і майном, придбаним за рахунок цих доходів. Таким чином в/ч мала право на придбання майна за доходи, отримані від господарської діяльності.
Наведені визначення правового режиму державного майна кореспондуються із змістом ст.ст 1-3 ЗУ «Про правовий режим майна у збройних силах України» від. 21.09.1999, в якому також зазначається, що військове майно, є державне майно, що закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України на праві оперативного управління.
Твердження прокурора, що спірне майно придбане в/ч за рахунок саме державних коштів, перебувало на балансі в/ч, а тому відноситься до військового майна і належить заводу лише на праві оперативного управління не знайшло свого документального підтвердження в суді. Надана суду копія виписки рахунків в/ч НОМЕР_3 беззаперечно не свідчить, що спірний майновий комплекс був придбаний за державні кошти, а не за прибутки підприємства. До того ж копія ніким не завірена, не визнається відповідачами, а тому не є належним доказом в контексті ст.58 ЦПК (а.с.42).
Окрім цього з копії листа в/ч від 05.07.2002 за № 1109 начальнику озброєння ЗСМОУ вбачається, що ОСОБА_2 звертався за дозволом про реалізацію спірного колективного майна, що було придбане в/ч за рахунок прибутку, та знаходилося на балансі підприємства і про підтримку трудового колективу цього питання. За резолюцією начальника було надане завдання перевірки цього питання (а.с. 80). Департамент ресурсного забезпечення Міністерства Оборони України, у прямому порядкуванню якого знаходився Завод, погодився, що спірне майно було придбане за рахунок прибутку трудового колективу, є його власністю і реалізація вирішується останнім, що підтверджується копією листа за №157/7/384 2004 року за вхідним №3-308 від 19.02.2004 за підписом ОСОБА_4 ( на той час ТВО командира в/ч НОМЕР_4 , заступник бронетанкового управління Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства Оборони України) (а.с.47,272). Позивачі не заперечували наявність такого листування та стверджували, що особи до яких надходили звернення не мали повноважень на вирішення питання відчуження військового майна, наведені листи лише підтверджують факт приналежності спірного нерухомого майна Міністерству Оборони України (а.с.210-214).
З копії витягу протоколу Ради Заводу від 24.03.2004 вбачається, що Радою було прийняте рішення про продаж спірного майна (а.с. 46). Представник відповідача зауважив, що питання про відчуження майна вирішувалося трудовим колективом і Радою підприємства, однак наявна у справі копія витягу з протоколу (а.с.46) є сумнівною, оскільки за відсутністю кворуму Рада взагалі не приймає жодних рішень, наполягав, що такий кворум був.
У подальшому, за оскаржуваними договорами купівлі-продажу від 17.06.2004 та 21.06.2004 спірний майновий комплекс Завод продав ОСОБА_1 (а.с. 48-59).
З копії наказу Міністра оборони від 01.11.2006 за № 635 (визнана сторонами) у зв`язку з реорганізацією Заводу була створена комісія, яка у тому числі повинна була провести інвентаризацію основних та оборотних коштів та державного майна, що перебувало на балансі відповідача (а.с. 33-35, 270-271). Про виявлені комісією порушень з приводу використання державних коштів на придбання спірного майна або його незаконну реалізацію даних не має.
Слушним є твердження представника Заводу, що і за наслідками проведеної на підприємстві Головним контрольно ревізійним управлінням України планової перевірки дотримання Заводом вимог законодавства у процесі використання державних фінансових і матеріальних ресурсів за 2004 2005 роки порушень саме з приводу відчуження спірного майна, яке з 1999 по 2004 роки перебувало на балансі Заводу, виявлено також не було(а.с.85).
Відповідно до ст.5 ЗУ «Про правовий режим майна у збройних силах України" для забезпечення постійного державного контролю за наявністю, якісним станом і ефективністю використання військового майна, закріпленого за військовими частинами, щорічно проводиться його інвентаризація згідно з Положенням про
інвентаризацію військового майна, яке затверджується Кабінетом Міністрів України. Інформацію про результати інвентаризації за минулий рік Міністерство оборони України надсилає до КМУ 1 у кварталі поточного року.
Доказів, що за наслідками таких інвентаризацій була виявлена нестача або відсутність, державного майна, що було закріплене за в/ч та перебувало на балансі Заводу, або нестача спірного майнового комплексу, як такого, що був придбаний за державні грошові кошти, ані позивач, ані прокурор суду не представили.
Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володити своїм майном. Ст. 41 Конституції гарантовано право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а тому суд не погоджується із тезою позову, що трудовий колектив не мав право на володіння та розпорядження спірним майном, який мав статус колективного майна.
Окрім цього у п.18 роз`яснень ВСУ у постанові № 9 "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06. 11.2009 вказується, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Позивачами не доведена у належними доказами і вина відповідачів.
З урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності і взаємозв`язку та у системному аналізі правових норм, якими регулюються дані правовідносини, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено, що спірний майновий комплекс знаходився в державній власності, мав статус військового майна, належав до сфери управління Міністерства оборони України і підлягав відчуженню за рішенням Кабінету Міністрів за поданням позивача. А тому позовні вимоги про недійсність угод щодо його відчуження всупереч вимогам Закону без належного дозволу позивача, з порушенням процедури та публічного порядку (ст.ст.203, 228 ЦК) задоволенню не підлягають.
Керуючись: ст. ст.42, 62 Конституції України, ЗУ«Про правовий режим майна у збройних силах України», ЗУ «Про власність», ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про підприємства в Україні», Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ст. 6 Конвенції, ст.1 Першого протоколу зі змінами, внесеними Протоколом 11 до Конвенції» , ст. 3, 16, 203, 215-216, 228, 257-267, 326 ЦК України, ст. ст. 3, 31, 33, 57-60, 61, 79, 88, 130, 140, 154, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову Житомирського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод», ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними відмовити за недоведеністю.
Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області протягом 10 днів після проголошення рішення через Житомирський районний суд.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області протягом 10 днів після проголошення рішення через Житомирський районний суд.

Суддя: С.Г. Баренко