Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2016/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг», третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» ОСОБА_4, про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, зобов'язання повернути трудову книжку, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг», третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 26 жовтня 2010 року працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера.

08.10.2014 р. на початку робочого дня директор у примусовому порядку вилучив у неї ключі від сейфу, кабінету, офісу, внаслідок чого вона втратила можливість потрапити до офісу ТОВ «Преміум Інжиніринг». Про неможливість виконання службових обовязків 08.10.2014 року повідомила у письмовій формі директора.

В той же день отримала наказ від 09.10.2014 року про звільнення за систематичне невиконання нею трудових обовязків.

Після того, як відповідач відсторонив її від виконання службових обовязків їй поштою почали надходили листи від відповідача з проханням про надання пояснень щодо причин відсутності її на роботі та повідомлення про право відповідача звільнити її за прогули.

28.10.2014 року вона отримала поштою наказ від 22.10.2014 року про її звільнення згідно п.4 ст.40 КЗПП України та пропозицію отримати трудову книжку.

Незаконне звільнення призвело її до сильних душевних страждань, нервових зривів, психологічної травми, погіршення стану її здоров"я, завдало шкоди її діловій репутації.

Під час розгляду справи уточнював позовні вимоги та остаточно просила: визнати її звільнення незаконним, скасувати накази №№ 56-П/14 від 09.10.2014 р. та № 62-П/14 від 22.10.2014 р. про її звільнення; зобовязати відповідача звільнити її на підставі п.5 ст.41 КЗпП України, з формулюванням про звільнення у звязку з припиненням повноважень посадової особи та зазначенням дати звільнення день прийняття рішення судом; зобовязати відповідача повернути трудову книжку; стягнути вихідну допомогу у розмірі дванадцятимісячного заробітку, що складає 59 709,15 грн.; визнати час з 09.10.2014 року по день прийняття рішення вимушеним прогулом з вини роботодавця, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19 288,15 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 651,80 грн., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 897 270 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ТОВ «Преміум Інжиніринг» № 62-П/14 від 22.10.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади головного бухгалтера згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з ТОВ «Преміум Інжиніринг» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Преміум Інжиніринг» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул) є незаконним із тих підстав, що позивач була позбавлена можливості виконувати посадові обовязки у звязку з тим, що директор підприємства вилучив в неї ключі від сейфу з печатками та штампами, а також ключі від кабінету, офісу, та звільнення відбулось без згоди профспілкових органів.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За змістом ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Як розяснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9, 06.11.1992 року, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила визнати незаконними та скасувати два накази про її звільнення: наказ № 56-П/14 від 09.10.2014 р. про звільнення згідно з п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання нею без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором; наказ № 62-П/14 від 22.10.2014 р. про звільнення згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку з відсутністю на роботі без поважних причин (прогул) з 09 по 22 жовтня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» (а.с.191).

Наказом від 22 жовтня 2014 року № 62-П/14 ОСОБА_3 звільнено з посади згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул, зокрема, відсутність на роботі з 09 по 22 жовтня 2014 року без поважних причин (а.с.25).

Підставою для звільнення є акти про відсутність ОСОБА_3 на роботі, а саме: акт № 140 від 09.10.2014 р., акт № 141 від 10.10.2014 р., акт № 145 від 13.10.2014 р., акт № 146 від 14.10.2014 р.(а.с.17,18,21,22).

Факт отримання листів з підприємства з проханням надати пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці, починаючи з 09.10.2014 року, по 22.10.2014 року, ОСОБА_3 не оспорювався в суді першої інстанції та підтверджується матеріалами справи (а.с.61-74).

Посилаючись в якості доказу неможливості виконувати обовязки на письмову заяву ОСОБА_3, в який вона зазначає, що о 9 год.30 хв. 08 жовтня 2014 року директор товариства вилучив у неї ключі від сейфу, від робочого кабінету та вхідних дверей офісу (а.с.8), суд першої інстанції не надав оцінку поясненням ОСОБА_3 щодо винесення догани (а.с.12), де вона вказує, що 08 жовтня 2014 року приблизно о 10 год. 30 хвилин їй на службовий телефон подзвонили з відділу міської статистики та попросили принести «Звіт про іноземні інвестиції за 3 квартал 2014 року» та який, склавши та роздрукувавши на компютері, вона залишила у директора товариства.

Таким чином, зміст пояснень ОСОБА_3 щодо винесення догани спростовує твердження позивача про те, що, починаючи з 08 жовтня 2014 року вона не мала можливості користуватись кабінетом, телефоном та не мала доступу до компютера, тобто не мала можливості виконувати обовязки.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, на підприємстві існує вільний доступ на територію офісу.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона щодня з 09 по 22 жовтня 2014 року цілий день стояла під дверима офісу та не мала можливості зайти на робоче місце, оскільки у неї не було ключа від дверей.

Матеріали справи не містять доказів щодо поважності причин не виходу позивача на роботу та чинення перешкод в цьому з боку інших працівників товариства.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що наказ № 56-П/14 від 09.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_3 згідно з п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання нею без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором, не зареєстрований в журналі реєстрації наказів Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» (а.с.145-149).

Висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу, який не був введений в дію, є правомірним.

Однак, враховуючи, що позивач не оскаржувала накази: №53-П/14 від 07 жовтня 2014 року та №55-П/14 від 08 жовтня 2014 року про оголошення догани у звязку з неналежним виконанням нею службових обовязків, обставини притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача не були предметом розгляду справи та не встановлювались судом, висновок суду про намагання відповідача звільнити ОСОБА_3 з будь-яких підстав не є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Закону.

Посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_3 було проведено з порушенням вимог ст.43 КЗпП України, а саме без попередньої згоди профспілкового органу, суд не звернув уваги на те, що ТОВ «Преміум Інжиніринг» не має первинної профспілкової організації, а позивач не є членом профспілкової організації, та не врахував розяснень пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року щодо необхідності зупинити провадження по справі, запитати згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядати спір по суті.

З огляду на викладене, рішення суду в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 62-П/14 від 22.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_3 на підставі п.4 ч.1 ст. ст.40 КЗпП України згідно з вимогами ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині рішення про відмову в задоволенні позову.

Пунктом 5 ч.1 ст.40 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно з п. 4.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки», якщо працівник відсутній на роботі у день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач своєчасно повідомляв позивача про отримання нею трудової книжки, що підтверджується листом від 22.10.2014 року №153 з пропозицією отримати трудову книжку або надати згоду на відправлення її поштою від 22.10.2014 р., надісланому на адресу ОСОБА_3 рекомендованою кореспонденцією (а.с. 23-24).

Однак матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження надання нею згоди на відправлення їй трудової книжки поштою.

За змістом ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну(невійськову службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору-у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

За вказаних обставин, з урахуванням того, що підстави звільнення ОСОБА_3 згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України відповідають чинному законодавству, позовні вимоги про зобовязання відповідача: звільнити позивача з формулюванням за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, повернути трудову книжку, стягнути вихідну допомогу у розмірі дванадцятимісячного заробітку, визнання часу з 09.10.2014 року по день прийняття рішення вимушеним прогулом з вини роботодавця та стягнення середнього заробітку за час вимущеного прогулу не підлягають задоволенню.

За положеннями ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування відповідачем моральної шкоди є похідними від вимог про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, зазначені вимоги не підлягають задоволенню з підстав недоведеності вимог. Рішення суду щодо часткового задоволення вимог про стягнення з ТОВ «Преміум Інжиніринг» на користь позивача моральної шкоди в сумі 10 000 гривень підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» та про наявність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг», третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Інжиніринг» ОСОБА_4 про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, зобов'язання повернути трудову книжку, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: