Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4472/13-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 2 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя, поділ майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та на ? частину автомобіля НОМЕР_1, які були придбані під час шлюбу, та є спільним майном подружжя;

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості вищевказаного майна, залишивши дане майно у власності ОСОБА_2

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 03.11.2001 року по 21.05.2010 року. 08.11.2007 року вони придбали за спільні кошти автомобіль НОМЕР_2, а 28.07.2006 року квартиру АДРЕСА_1. Вказане майно було оформлено на відповідача, проте після розлучення він заперечує її право на частину майна, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. Оскільки відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, позивачка просила збільшити її долю в майні.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2014 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля НОМЕР_1 в сумі 19843 грн. та 1677 грн. судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою від 24.09.2014 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про скасування заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема, апелянт посилається на те, що він не отримував судові повістки, а отже не мав можливості з'явитися до суду та подати зустрічний позов, докази на спростування вимог позивачки. Крім того, ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, оскільки розлучилися вони у 2009 році, а з позовом про поділ майна вона звернулася тільки у 2013 році. Також, апелянт посилається на те, що спірна квартира придбана за кошти, які вони позичили у його бабусі. Гроші необхідно було повернути до 2001 року. На даний час позивачка відмовляється визнати вказаний борг, а спадкоємці бабусі звернулися до суду з позовом про стягнення коштів. Оскільки позивачка не визнає борг, суд повинен був збільшити його частку в майні та визнати за ним право власності на квартиру.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому немає значення, на ім'я кого з подружжя майно було придбано.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК).

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 03.11.2001 року до 24.12.2009 року (рішення суду про розлучення), та мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1

Під час шлюбу ними було придбано:

· квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року (покупець - ОСОБА_2, продавець - ОСОБА_4.). Вартість квартири згідно договору становить 20887 грн. 89 коп. Вказаний договір є чинним і у встановленому законом порядку не визнаний недійсним щодо його ціни;

· у 2007 році автомобіль НОМЕР_3, що підтверджується довідкою УДАЇ УМВС України в Житомирській області.

·

Згідно з положеннями ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» вбачається, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу відповідач вчинив дії, спрямовані на відчуження автомобіля без згоди позивачки.

Так, 08.10.2010 року ОСОБА_2 надав довіреність на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на право представлення його інтересів в усіх органах з усіх питань щодо експлуатації та розпорядження (зняти з обліку, продати, здати в оренду) автомобілем НОМЕР_3, з правом передоручення.

17.09.2011 року ОСОБА_6 надав довіреність на ім'я ОСОБА_8 на право розпорядження вищевказаним автомобілем (зняти з обліку, продати, страхувати).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26.03.2013 року визнано за ОСОБА_8 право власності на автомобіль НОМЕР_2. При цьому, суд дійшов висновку про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 17.09.2011 року фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, за яким відповідач отримав кошти в сумі 46200 грн., що підтверджується відповідною розпискою.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19.06.2013 року рішення місцевого суду скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача пояснила, що їм не відомо, де на даний час знаходиться спірний автомобіль.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач самовільно розпорядився автомобілем після розірвання шлюбу, а тому на користь позивачки підлягає стягненню компенсація вартості ? частини даного майна.

Що стосується визначення вартості квартири та автомобіля, колегія суддів враховує наступне.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції за клопотанням позивачки були призначені автотоварознавча та будівельно-технічна експертизи. Відповідними експертами не було оглянуто спірне майно, оскільки відповідачем не надано для огляду спірний автомобіль, та не допущено експерта до огляду квартири, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, експертами визначено вартість майна без його огляду.

З висновку автотоварознавчої експертизи № 3680 від 29.01.2014 року вбачається, що ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3 становить 39686 грн.

При апеляційному розгляді представник апелянта заявила клопотання про призначення додаткової автотоварознавчої експертизи, при цьому представник зазначила, що відповідач надасть експерту для огляду спірний автомобіль, який коштує значно менше, ніж визначено попереднім експертом. Судовою колегією вказане клопотання було задоволено, призначено додаткову автотехнічну експертизу, проте відповідачем автомобіль експерту не надано, у зв'язку з чим ухвала суду виконана не була.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 524/02.14 від 24.02.2014 року вбачається, що ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 41,3 кв.м. становить 268400 грн. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник апелянта погодилася з вказаною вартістю квартири.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка має право на половину вказаного майна, квартиру поділити в натурі не можливо, кошти за квартиру на депозит суду не внесено, а тому правильно визнав за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 та стягнув компенсацію вартості ? частини автомобіля «Daewoo Nubira».

Є безпідставними доводи апелянта про те, що його частина у спірній квартирі повинна бути збільшена, оскільки кошти на її придбання були отримані в борг, який до цього часу не повернуто.

Так, з розписки наданої відповідачем вбачається, що 27.06.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взяли в борг у ОСОБА_9 (бабусі відповідача) гроші в сумі 25000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_2. Гроші зобов'язувалися повернути на 90-річчя бабусі, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З пояснень представника відповідача, письмових пояснень відповідача вбачається, що у червні 2011 року спадкоємці ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики (за розпискою), оскільки борг не повернуто. Отже, оскільки кошти за вказаною розпискою не повернуто (в тому числі і після розірвання шлюбу), у суду немає підстав для збільшення частики відповідача у спірному майні з врахуванням боргових зобов'язань подружжя. Спір щодо вказаного боргу вирішується іншим судом, за наслідком розгляду якого буде ухвалено судове рішення.

Також, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 24.12.2009 року. Проте, припинення шлюбних відносин не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Позивачка пояснила, що про порушення свого права дізналася тільки тоді, коли відповідач фактично продав автомобіль. Після цього вона декілька разів зверталася з позовом до суду про поділ майна, однак з формальних підстав суд визнавав її заяву неподаною. В останній раз вона подала позов 16.05.2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що вперше з позовом про поділ майна ОСОБА_1 звернулася 06.07.2010 року, однак ухвалою Корольовського районного суду від 03.08.2010 року заяву визнано неподаною і повернуто, оскільки позивачка не конкретно зазначила позовні вимоги та не сплатила судовий збір і витрати на ІТЗ.

В подальшому, ОСОБА_1 зверталася з аналогічними позовами у вересні 2010 року та у квітні 2011 року. Однак, ухвалами районного суду від 19.10.2010 року і 12.07.2011 року заяви визнано неподаними і повернуто, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження належності їй та відповідачу спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, вимоги ст.ст. 261, 264, 267 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки позивачка не оскаржувала рішення суду щодо відмови у задоволенні її вимог про збільшення частки у спільному майні, а отже фактично погодилась з ним, рішення в цій частині не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді