АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1015/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Зінченко С.В.
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_12, третя особа: Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні власності, виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, в якому просили усунути перешкоди у здійсненні ними права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_12 із житлового будинку без надання іншого житла та зобов'язати ВГІРФО Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти з реєстрації місце проживання відповідачів по справі.

В мотивування вимог посилалися на те, що 21 травня 2002 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1. У період з 2002 року по 2010 рік в даному будинку було зареєстровано 12 осіб. Оскільки вони були визнані спадкоємцями після смерті ОСОБА_14, тому 04 квітня 2012 року отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом та законом, згідно з якими вони стали власниками житлового будинку АДРЕСА_1. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 23 березня 2011 року, вищевказаний договір дарування був визнаний недійсним.

Проте, відповідачі продовжують проживати у спірному будинку без належних правових підстав, чим порушують їх права приватної власності.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року - позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_12 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-12066/2010 було встановлено, що ОСОБА_14, укладаючи договір дарування, мала на увазі договір найму строком на один рік, а тому ця обставина не підлягає доказуванню відповідно до ст.61 п.3 ЦПК України.

Крім того, заявляючи вимогу про виселення із житлового приміщення, позивач не послався на жодну норму житлового законодавства та Закон України «Про охорону дитинства».

Зазначив, що судами не вирішувалось питання застосування реституції по недійсному правочину. Суд не з'ясовував хто ж проживає у спірному домоволодінні і з яких підстав підлягає виселенню, а тому неправильно дійшов висновку щодо задоволення вимог про виселення без встановлення фактичних обставин справи.

В судовому засіданні апелянт скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники позивачів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 проти апеляційної скарги заперечували просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідачі проживають у будинку без достатніх на те правових підстав, чим порушують право власності позивачів на їх майно.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 21 травня 2002 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_1, ОСОБА_15 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2010 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 23 березня 2011 року, визнано недійсним даний договір дарування від 21 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_1, ОСОБА_15

04 квітня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом та законом, згідно з якими були визнані спадкоємцями житлового будинку АДРЕСА_1 по Ѕ частці кожний.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частці кожному в КМ БТІ 17 квітня 2012 року.

У спірному житловому будинку у період з 2002 року по 2010 рік зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_18, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_12.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із положеннями ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Таким чином, вірним є висновок суду про те, що відповідачі проживають у АДРЕСА_1 без достатніх на те правових підстав, оскільки ОСОБА_15 та члени його сім'ї поселились після укладення договору дарування, який рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2010 року був визнаний недійсним.

Співвласниками спірного будинку є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, проте чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді