Справа № 591/720/15-ц
Провадження № 6/591/59/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Бурда Б.В.

при секретарі Дворядкіній М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми поданням державного виконавця ВДВС Сумського міського управління юстиції ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла,

Встановив :

Державний виконавець звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла, мотивуючи свої вимоги тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_3 добровільному порядку боржник рішення не виконує, не допускає виконавця до свого житла за місцем проживання для проведення виконавчих дій. Тому, державний виконавець просить надати дозвіл на примусове проникнення в житло боржника за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні державний виконавець подання підтримав повністю.

Суд, заслухавши пояснення державного виконавця, вивчивши подані суду докази, вважає, що подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця ВДВС Сумського міського управління юстиції ОСОБА_1 перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого документу виданого судом про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

18.08.2014 року боржник повідомила державного виконавця про те, що вона мешкає у АДРЕСА_1.

14.10.2014 року державний виконавець вийшов за адресою вказаною боржником, як місце її проживання, але до квартири не попав, оскільки йому не відчинили двері про що державний виконавець склав акт.

05.11.2014 року державний виконавець повторно вийшов за адресою АДРЕСА_2, але до квартири не попав, оскільки його не допустив ОСОБА_4, якій послався на відсутність боржника т якому державний виконавець передав виклик на імя боржника про явку до ВДВС на 10.11.2012 року.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено у Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Звертаючись до суду з даним поданням, державний виконавець його обґрунтовує тим, що боржник чинить перешкоди державному виконавцю у проведенні виконавчих дій, але жодних доказів на підтвердження даних обставин державний виконавець суду не подав.

Виходячи зі змісту ст. 376 ЦПК України дозвіл на примусове проникнення до житла чи іншого володіння надається судом лише у разі умисних дій боржника, який перешкоджає виконавцю зайти в жиле приміщення чи інше володіння особи з метою виконання судових рішень та рішень інших органів.

Проте, державним виконавцем не надано суду жодних доказів на підтвердження повідомлення боржника про заплановані виконавчі дії, відповідно, на 14.10.2014 року, 05.11.2014 року та 05.01.2015 року.

З акту державного виконавця від 05.11.2014 року вбачається, що до квартири державного виконавця не допустив ОСОБА_4, якій не є боржником та якій при цьому повідомив державного виконавця про відсутність боржника.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності винних дій саме боржника, повязаних з створенням перешкод державному виконавцю у проведення виконавчих дій суду не надано, як не надано суду й доказів належного повідомлення боржника про проведення виконавчих дій.

Як зазначив в судовому засідання сам державний виконавець, доказів вручення боржнику повідомлення від 05.01.2015 року (а.с. 16) у нього відсутні.

У звязку з чим, суд вважає що державний виконавець не довів виправданості такого втручання в життя людини, відтак у задоволенні подання належить відмовити за його необґрунтованістю.

Керуючись ст. 30 Конституції України, ст.ст. 210, 376 ЦПК України, суд

Ухвалив :

Відмовити у задоволенні подання за його необґрунтованістю.

Ухвала суду може бути оскаржена до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в пятиденний строк з дня отримання її копії апеляційної скарги

Суддя