Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого - судді Анциборенко Н.М.,

при секретарі Медведській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 150 000 грн., а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.02.2011 року за усним договором позики надав відповідачу ОСОБА_2 у борг кошти в сумі 150 000 грн.. Після укладення договору та передачі коштів відповідачем була написана розписка. У відповідності до умов договору відповідач зобов'язувався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1 %, що становить 1500 грн.. Строк повернення коштів визначено до 01.03.2012 року.

У зв'язку з тим, що термін повернення позики закінчувався 01.03.2012 року, а відповідної суми коштів у відповідача не було, відповідач звернувся до позивача з проханням про продовження терміну дії договору позики, на що позивач погодився. Після продовження договору позики відповідач до березня 2013 року сплачував позивачеві відсотки за користування позикою. У квітні 2013 року позивач звернувся до відповідача з проханням повернути суму позики в добровільному порядку, проте відповідач гроші не повернув. 10.09.2013 року відповідачу було передано вимогу провести розрахунок по заборгованості. Однак, відповідач жодним чином не відреагував та кошти за позикою не повернув, сплативши лише відсотки.

У зв'язку з залученням у судовому засіданні за клопотанням сторін співвідповідачем колишню дружину відповідача - ОСОБА_3 позивач позовні вимоги уточнив і зазначив, що кошти відповідач позичав в інтересах сім'ї, а саме для проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_1. Оскільки договір, який укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, тому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, що становить 150 000 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Співвідповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та просить визнати недійсним договір позики, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.02.2011 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що дійсно перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06.11.2013 року. До розірвання шлюбу вони мешкали в квартирі АДРЕСА_2, 1/3 частина якої належить їй на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 29.07.2009 року. ОСОБА_2 різними шляхами намагався позбавити її права власності на квартиру, у тому числі пред'являв позов про визнання договору дарування квартири недійсним. Вона була змушена перейти жити до матері та вважає, що розписка складена також з метою заволодіння її часткою квартири.

Оскільки фактично договір позики оформлено під заставу нерухомого майна, розмір позики 150 000 грн. з урахуванням її доходу на той час є надто великим, а тому угода виходить за межі простої побутової угоди, у зв'язку з чим колишній чоловік був зобов'язаний отримати її згоду на укладення правочину та запропонувати підписати розписку і посвідчити її нотаріально. Крім того, згідно розписки позику було надано на проведення ремонту в квартирі. Однак, вагомі ремонтні роботи у квартирі були проведені у 2009-2010 роках за кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності.

У судове засідання після оголошеної перерви позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 не з'явився, згідно поданої заяви просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.119).

У судове засідання відповідач за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_2, явка його була визнана судом обов'язковою, та його представник не з'явилися. Згідно поданої заяви (а.с.111) просить слухати справу у його відсутності, позовні вимоги визнає та зазначає, що кошти дійсно позичив на ремонт квартири, яка належить йому та відповідачеві ОСОБА_3. Просить врахувати, що він є інвалідом 3-ї групи, а колишня дружина є підприємцем та має кошти. Також зазначає, що якщо би відповідач ОСОБА_3 відмовилась від належної їй частки квартири, де він проживає з сином, то він би ніс зобов'язання з повернення боргу самостійно.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. ОСОБА_3 також пояснила, що про наявність договору позики їй не було відомо до отримання позовної заяви. Оскільки на дату написання розписки відносини з чоловіком були нормальні, то він би обов'язково її повідомив про позику. Крім того, основний ремонт квартири проводився до дати написання розписки та за деякі ремонтні роботи розрахунок проводився з банківської карточки.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що 20.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошей. Отримання грошових коштів у сумі 150 000 гривень та зобов'язання їх повернути до березня 2012 року підтверджується оригіналом власноруч написаної ОСОБА_2 розписки від 20.02.2011 року (а.с.107).

10.09.2013 року відповідачем ОСОБА_2 було отримано на руки вимогу про необхідність до 10.11.2013 року добровільно виконати свої зобов'язання та повернути позичені грошові кошти в сумі 150 000 грн. (а.с.6).

Відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та в такій самій якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання за договором позики, грошові кошти ОСОБА_1 в установлений строк не повернув і визнає наявність заборгованості у сумі 150 000 грн., тому суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 наявної заборгованості за укладеним ним договором позики.

Щодо стягнення суми заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку, то згідно положень ст.541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається з договору дарування від 22.07.2009 року дарувальники ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частках кожна, безоплатно передали у власність обдаровуваних (подарували), а обдаровані ОСОБА_3 в 1/3 частині та ОСОБА_2 в 2/3 частинах прийняли в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.72-73).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06.11.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.74-76).

Довідкою Житомирської ОДПІ від 18.02.2014 року підтверджується розмір загальної суми доходів ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця (а.с.77).

Позивач за первісним позовом, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути суму заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на підставі ст.65 СК України.

Статтею 65 СК України, якою встановлено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, регулюються правовідносини щодо права подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 з 2009 року не була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та жодних доказів того, що гроші було одержано та витрачено ОСОБА_2 саме в інтересах сім'ї не надано, тому суд приходить до висновку про недоведеність виникнення солідарного обов'язку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та відсутність підстав для стягнення суми заборгованості у солідарному порядку згідно ст.65 СК України.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли згоди з усіх істотних умов договору та у судовому засіданні не встановлено факту недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним.

Керуючись ст.ст.215, 1046-1050 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст.10,11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. (сто п'ятдесят тисяч грн. 00 коп.) заборгованості за договором позики та 1500 грн. (одну тисячу п'ятсот грн. 00 коп.) судового збору.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира на протязі десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Н. М. Анциборенко