Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді - Микуляк П.П.

при секретарі - Остич Л.В.

за участю позивача за первісною позовною заявою (відповідача за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

відповідачки за первісною позовною заявою (позивачки за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, матеріали цивільної справи за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву Закарпатське регіональне відділення, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання права власності та виділ частки із спільної сумісної власності та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ужгородський МВ ГУДМС України в Закарпатській області, про визнання права власності, поділ спільної сумісної власності, припинення права на частку в спільній сумісній власності та зняття особи з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, припинення права спільної сумісної власності на ? частину зазначеної квартири за ОСОБА_3, визнання за ним права власності, шляхом виділення із спільної сумісної власності ? частини квартири, стягнення судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.10.1997 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. За час шлюбу у них народилось дві доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

18 грудня 2000 року, під час зареєстрованого шлюбу, ними в Закарпатському регіональному відділення Державного фонду сприяння молодіжному будівництву при Державному комітеті України у справах сім'ї та молоді отримали кредит в сумі 70308,0 грн. на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 65,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, строком до 2030 року. При укладенні кредитної угоди №55/2000 від 18.12.2000 року ними було сплачено перший внесок в сумі 3906,0 грн.

05 вересня 2003 року виконкомом Ужгородської міської ради на квартиру за адресою АДРЕСА_1, на ім'я відповідачки ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 16 вересня 2003 року була укладена додаткова кредитна угода, на підставі заяви позичальника на отримання 3-х кімнатної квартири, збільшили суму кредиту на 4947,00 грн., у зв'язку із збільшенням загальної площі квартири на 4,7 кв.м. Загальна сума кредиту становила 75255,0 грн.

В кінці вересня 2003 року вони, як молода сім'я, отримали зазначену квартиру та сплатили другий внесок за квартиру у сумі 3906,0 грн. У квартирі він разом з відповідачкою на спільні кошти провели добудову квартири, а саме: монтаж електропроводки; застелили та утеплили лоджію; застелили всі кімнати ламінатом; встановили вхідні та міжкімнатні двері; провели шпаклівку всіх стін та стелі; провели фарбування стін; облаштували плиткою ванну кімнату; купили меблі та необхідну техніку.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2013 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано. Про те, що судом розглядалась справа про розірвання шлюбу він нічого не знав.

В січні 2014 року відповідачка ОСОБА_3 демонстративного заявила, що вона з ним розлучена і квартири належить їй, а він ніякого відношення до цієї квартири не має, змінила замки і він не має доступу до неї, забороняє йому навідувати дітей. Він змушений зустрічатися з доньками поза межами квартири, оскільки відповідачка агресивно поводиться, погрожує викликами працівників міліції.

Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходяться у ОСОБА_3, на його прохання надати йому ці документи, щоб мати можливість також сплачувати за кредит, вона категорично відмовляється.

Мирним шляхом врегулювати спірні правовідносини з приводу спільного майна з відповідачкою ОСОБА_3, через нотаріальну контору, вже тривалий час не надається можливим, у зв'язку чим за захистом своїх порушених прав він змушений звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

В процесі розгляду справи позивач у порядку ст.31 ЦПК України подав до суду заяву про уточнення (збільшення), в якій просить: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3; визнати за ним, з врахуванням інтересів дітей, що знаходяться на його повному утриманні та вихованні, право власності на 2/3 частину зазначеної квартири, а за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири; виділити йому в натурі у рахунок його частки в квартирі АДРЕСА_1 ізольовану житлову кімнату розміром 18,2 кв.м., та прохідну кімнату розміром 17,5 кв.м.; виділити в натурі ОСОБА_3 в рахунок її частки у квартирі ізольовану житлову кімнату розміром 9,6 кв.м., лоджію розміром 1,6 кв.м. та балкон розміром 0,9 кв.м.; залишити у спільному користуванні приміщення коридору розміром 7,6 кв.м.; кухню розміром 8,8 кв.м., ванну розміром 4,6 кв.м. та балкон розміром 1,0 кв.м.

3 жовтня 2014 року відповідачка ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву до відповідача ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на 77/100 частки квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, визнання права спільної сумісної власності подружжя на 23/100 частку зазначеної квартири та проведення її поділу на 12/100 кожному, припинення права спільної сумісної власності за ОСОБА_1 на 12/100 частини квартири та зняття останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою, стягнення з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 9664,28 грн. за 12/100 частки квартири шляхом виплати йому коштів внесених нею на депозитний рахунок суду, визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, стягнення судових витрат.

Свої вимоги позивачка по зустрічній позовній заяві мотивує тим, що в період з 18.10.1997 року по 01.04.2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Рішенням суду про розірвання шлюбу було встановлено, що шлюбні стосунки між ними фактично припинені з жовтня 2012 року, вони не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства. Даним рішенням діти залишені на проживання з матір'ю.

За період перебування у шлюбі ними було отримано кредит на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1, загальною площе. 69,8 кв.м., житловою -45,3 кв., яка складається з 3-х кімнат.

Згідно кредитного договору №55/2000 від 18.12.2000 року, укладеного між нею та Фондом сприяння молодіжному житловому будівництву, та угодою про будівництво і реконструкцію житла від 08.02.2001 року, укладеною між нею, Фондом та забудовником ТОВ МЖК «Закарпаття», Додаткової угоди від 16.09.2003 року до кредитної угоди було визначено вартість квартири в сумі 83617,00 грн. Нею за рахунок особистих коштів отриманих від батька в подарунок, як компенсацію за частку від приватизованої квартири її батьків, право на яку вона мала, було здійснено оплату першого внеску в сумі 3983,0 грн. та 4379,0 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, платником згідно яких значиться її ім'я. Кошти, які залишились після внесення першого внеску пішли на закупку матеріалів, необхідних для проведення ремонту в квартирі.

Сума залишку по кредиту в розмірі 75255,00 грн. була розстрочена для сплати рівними платежами строк сплати яких настав з 26.01.2004 року. За спільні кошти, перебуваючи у шлюбі до його припинення та фактичного ведення спільного господарства та проживання нею разом з ОСОБА_1 було внесено коштів на загальну суму 19328,55 грн.

За таких обставин, позивачка вважає, що об'єктом спільної сумісної власності, що підлягає розподілу є 23/100 частки квартири за адресою АДРЕСА_1, виходячи з математичних розрахунків 19328,55 грн. (сума коштів сплачена по кредиту спільно з відповідачем) х 100% / 83617,00 грн. (вартість квартири згідно додаткової угоди від 16.09.2003 року) А частка 77/100 квартири є її особистою приватною власністю, оскільки залишок по кредиту був погашений нею після припинення шлюбу, а перший внесок сплачено нею за рахунок особистих коштів. Відповідач після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства з жовтня 2012 року та відповідно розірвання шлюбу - 01.04.2013 року жодним чином не приймав участі в погашенні кредитних зобов'язань, не дбав про утримання квартири, не сплачував комунальні послуги, він просто самоусунувся від цих матеріальних та фінансових витрат. ОСОБА_1 ніколи ніде не працював, не мав стабільного доходу, навіть у період перебування у шлюбі всі витрати по квартирі і взагалі добробуті сім'ї лежали на її плечах, так як дохід і офіційний заробіток у сім'ї отримувала виключно вона. З жовтня 2012 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, виїжджає на заробітки до Росії, а по приїзду зупиняється у своєї матері.

Враховуючи, що 23/100 частки у квартирі АДРЕСА_1, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з принципу рівності часток та відсутності підстав для відступу, ОСОБА_3 вважає, що частка, яка належить відповідачу складає 11,5% або 12/100 або 8,06 кв.м., що в грошовому еквіваленті становить 9664,28 грн. Приймаючи до уваги, що така частка є незначною, квартира є неподільною і частка не може бути виділена в натурі, вона просить припинити право ОСОБА_1 на зазначену частку в квартирі, стягнувши з нею грошову компенсацію в розмірі 9664,28 грн., які нею внесені на депозитний рахунок суду. Також просить визнати відповідача таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, із зняттям його з реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою суду від 23.10.2014 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з зустрічною та об'єднано їх в одне провадження.

Позивач за первісною позовною заявою (відповідач за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали, вважають їх такими, що не підлягають до задоволення. Так, дійсно, кредитний договір №55/2000 від 18.12.2000 року та інші додаткові до нього угоди були укладені на ім'я ОСОБА_3, але молодіжний кредит був наданий не особисто останній, а у відповідності до закону молодій сім'ї, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Твердження позивачки за зустрічною позовною заявою про те, що сума першого внеску по кредиту в розмірі 8362,0 грн. була сплачена з її особистих коштів, які вона отримала в подарунок від батька, вони вважають голослівними та такими, що не підтверджені жодним належним доказом.

ОСОБА_1 зазначив, що фізичної участі у оплаті по кредиту він можливо і не приймав, але на протязі тривалого періоду часу він їздив по заробітках і заробляв ці гроші, які ОСОБА_3 сплачувала за кредит та з яких утримувалась їхня сім'я. ОСОБА_3 на той час навчалася в університеті, знаходилась у декретній відпустці і не мала доходу для сплати кредиту та утриманні сім'ї. Кошти для сплати кредиту та проведення ремонту в квартирі надала їм його мати, яка в той час продала свою однокімнатну квартиру. Він працював, їздив на заробітки, щоб утримувати сім'ю, а тому особисто у якісь дії з документами, що стосувалися квартири та іншого майна він особисто не вникав і доказів про придбання речей він не забирав. Кожні 2-3 місяці він приїздив додому і привозив гроші або передавав їх через друзів-заробітчан, що спростовує твердження ОСОБА_3, що після розлучення він не приймав участі в погашенні кредиту. Остання оплата в погашення кредиту до розірвання шлюбу мала місце 16.11.2012 року, тобто із спільних коштів, а після розірвання шлюбу оплата була здійснена 17.07.2014 року на суму 20000 грн. та 18.07.2014 року на суму 14014,54 грн., тобто вже після того коли ОСОБА_3 змінила замки у квартирі і не пускає його у квартиру, та після того як він звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна.

Відповідач за зустрічним позовом вважає, що ОСОБА_3 намірено після відкриття провадження у справі сплатила кошти та погасила кредит, оскільки боялась, що після отримання інформації про стан кредиту він особисто його погасить і тоді вона не зможе визнати своєю особистою власністю ту частку квартири, за яку вона сплатила після розірвання шлюбу. ОСОБА_1 зазначає, що від сплати кредиту він не ухилявся і готовий відшкодувати половини суми сплаченого ОСОБА_3 кредиту після розірвання шлюбу.

Вимоги про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою та зняття його з реєстраційного обліку ОСОБА_1 та його представник вважають безпідставними, оскільки позбавити особу права проживання у житловому приміщенні, що знаходиться в приватній власності, та зняти її з реєстрації можна лише за умови, що дана особа не являється власником чи співвласником даного майна. Квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя і ОСОБА_1 є співвласником даного житлового приміщення, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням та знятим за реєстраційного обліку без його згоди.

Відповідачка за первісною позовною заявою (позивачка за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вимоги зустрічної позовної вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Вимоги ОСОБА_1 за первісною позовною заявою не визнали, вважають їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення з підстав викладених в письмових запереченнях.

Представник третьої особи - Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву Закарпатське регіональне відділення, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання не з'явились повторно, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ужгородського МВ ГУДМС України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. У шлюбі у подружжя народилось двоє дівчат - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

18 грудня 2000 року між Закарпатським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному будівництву при Державному комітеті України у справах сім'ї та молоді та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду №55/2000, відповідно до п.1.1 якої згідно з умовами Положення про порядок надання пільгового довготермінового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №825 від 17.05.1999 року, Фондом, від імені держави, Позичальнику ОСОБА_3 було надано прямий зворотній адресний (цільовий) кредит на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 65,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1, в сумі 70308,00 грн., з терміном повернення 30 років з часу отримання документів на право володіння та користування житлом. Фактична вартість квартири складала 78120,0 грн.

Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію, сім'ї ОСОБА_3 була передана квартира АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., а 5 вересня 2003 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на підставі рішення виконкому №192 від 30.07.2003 року на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

16 вересня 2003 року між Закарпатським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному будівництву при Державному комітеті України у справах сім'ї та молоді та ОСОБА_3 була укладена Додаткова угода до кредитної угоди №55/2000 від 18.12.2000 року, згідно якої, на підставі заяви Позичальника на отримання 3-х кімнатної квартири, було збільшено суму кредиту на 4947,0 грн. у зв'язку із збільшенням загальної площі квартири на 4,7 кв.м.. Фактична загальна площа квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, становить 69,8 кв.м. Згідно акту прийому передачі №24 від 16.09.2003 року вартість квартири визначено в розмірі 83617,0 грн.

Після народження у подружжя другої дитини, відповідно до п.30 Положення про порядок надання пільгового довготермінового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №825 від 17.05.1999 року, молода сім'я отримала пільгу, шляхом зменшення суми кредиту на 25%, що становило 18813 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 1 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Під час вирішення питання про розірвання шлюбу питання щодо розподілу майна подружжям перед судом не ставилось.

З досліджених матеріалів справи слідує, що після укладення кредитної угоди та додаткових до нею угод, Позичальником в рахунок погашення кредиту було сплачено: 22.12.2000 року - першу частину попереднього внеску по кредиту в розмірі 3983,00 грн.; 28.10.2003 року - другу частину попереднього внеску в розмірі 4379,00 грн.; за період з 26.01.2004 року по 01.04.2013 року (період перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі) сплачено 19965,0 грн.; в період з 23.07.2013 року по 18.07.2014 року сплачено 37112,70 грн.

ОСОБА_3 вважає, що 77/100 частки квартири за адресою АДРЕСА_1, належать їй на праві особистої приватної власності, оскільки кошти по кредиту, які були внесені в якості першого внеску та сплачені після розірвання шлюбу, були її особистими коштами, і лише 23/100 частки даної квартири є об'єктом спільної сумісної власності їх колишнього подружжя, яке може бути поділено.

Суд з такою позицією не погоджується з наступних підстав. Відповідно до положень ст.368 ЦК України та ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що пільговий кредит на будівництво був виданий молодій сім'ї ОСОБА_3, яка складалась з трьох осіб: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується розрахунком пільгового довготермінового кредиту на будівництво (реконструкцію) житла та суми попереднього внеску позичальника (Додаток №1 (обов'язковий) до кредитної угоди №55/200 від 18.12.2000 р.). Пільга на зменшення суми кредиту на 25% після народження другої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, отримала також молода сім'я ОСОБА_3, а не особисто ОСОБА_3

Відповідно до п.1, - п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Твердження ОСОБА_3, що сума першого внеску в розмірі 8362,00 грн. (3983,0 грн. + 4379,0 грн.) була внесена нею за рахунок власних особистих коштів отриманих від батька в подарунок не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідачкою за первісною позовною заявою (позивачкою за зустрічною позовною заявою) та її представником всупереч ст..ст.10, 60 ЦПК України не надано суду жодного належного доказу, який би підтвердив зазначений факт (договір дарування, договір позики тощо).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 тривалий період часу виїздив на заробітки до Росії, зароблені ним грошів він привозив (переказував) додому і такі були витрачені на погашення кредиту за квартиру, проведення ремонту в квартирі та утримання сім'ї. Даний факт підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_10 також зазначила, що після відчуження 08.08.2003 року належної їй однокімнатної квартири, грошові кошти в розмірі 6500 дол.США, були передані нею колишній невістці ОСОБА_3 для проведення ремонту в квартирі, про що свідчать нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_12

З матеріалів справи вбачається, що кредит на будівництво (реконструкцію) квартири був наданий сім'ї ОСОБА_3 строком на 30 років, тобто до 18.12.2030 року.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Аналізуючи в сукупності зібраних доказів, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до переконання, що квартира АДРЕСА_1, яка була придбана в кредит молодою сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_1 являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що після розлучення сторін залишились борги за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, приймаючи до уваги, що в період з 23.07.2013 року по 18.07.2014 року ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості по кредиту було сплачено 37112,70 грн., з яких 34014,54 грн. сплачено вже після відкриття провадження у даній цивільній справі, а саме: 17.07.2014 року - 20000 грн., що підтверджується квитанцією №1814.307.1 та 18.07.2014 року - 14014,54 грн., що підтверджується квитанцією №23619.342.1 (т.1 а.с.108), суд вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_13, в якості компенсації, ? частину сплачених нею грошових коштів по зобов'язаннях, що становить 18556,35 грн.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дана норма також закріплена і в ч.2 ст.372 ЦК України, якою визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до уточнених (збільшених) ОСОБА_1 позовних вимог, останній просить при вирішенні питання про поділ спільного майна колишнього подружжя, із врахування інтересів дітей, які проживають разом з ним, здійснити відступ від засад рівності часток подружжя, збільшивши його частку у майні - квартирі АДРЕСА_1, до 2/3 частки даного нерухомого майна, залишивши у власності ОСОБА_3 1/3 частку майна.

В пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 визначено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2 та 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення.

Під обставинами, що мають істотне значення, слід розуміти зокрема якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було вирішено неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити на виханні матері ОСОБА_3

Разом з тим, як слідує з письмової заяви неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради №601/14-41 від 10.11.2014 року фактично з червня 2014 року неповнолітня ОСОБА_6 та малолітня ОСОБА_7 проживають з батьком ОСОБА_1

На даний час Ужгородським міськрайонним судом розглядається цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що підстав для відступлення від засад рівності часток при вирішення питання про поділ спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_1 не має, а тому за кожним із них слід визнати право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Позивачем за первісною позовною заявою (відповідачем за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 перед судом також ставиться питання про поділ майна - квартири АДРЕСА_1 в натурі, шляхом виділення йому у натурі у рахунок його частки в квартирі ізольовану житлову кімнату розміром 18,2 кв.м., та прохідну кімнату розміром 17,5 кв.м., ОСОБА_3 в рахунок її частки у квартирі виділити ізольовану житлову кімнату розміром 9,6 кв.м., лоджію розміром 1,6 кв.м. та балкон розміром 0,9 кв.м., а приміщення коридору розміром 7,6 кв.м., кухню розміром 8,8 кв.м., ванну розміром 4,6 кв.м. та балкон розміром 1,0 кв.м. - залишити у їх спільному користуванні.

Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Положеннями ч.3 ст.358 даної норми передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору, з огляду на те, що ч.1 ст.358 ЦК України чітко встановлено засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників, і лише у разі виникнення між співвласниками спору справа про виділ вирішується судом.

Відповідно до приписів ст.60 ЦПК України ОСОБА_1 не довів обставин, якими він аргументував фактичний поділ квартири АДРЕСА_1 саме на 2/3 та 1/3, не додав доказів можливого розподілу в таких розмірах.

На підстави досліджених доказів, суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і визнав за кожним із ним визнати право власності на ? частину квартири. Закріплення за кожним із співвласників права володіння та користування тієї частини майна в натурі, як це визначено ОСОБА_1 у прохальній частині заяви від 17.12.2014 року, не відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині не має.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивачки за первісною позовною заявою (відповідачки за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, із зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1, підстав для припинення права власності останнього на зазначене майно не має, а тому застосування положень ст.71, 72 ЖК України, на які посилається позивачка, і які регулюють вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

Позбавити особу права проживання у житловому приміщенні, що знаходиться у приватній власності, та зняття її з реєстрації можливе за умови, що дана особа не являється власником або співвласником даного житлового приміщення. Якщо особа є власником або співвласником житлового приміщення то її можна зняти з реєстрації тільки за її згодою у формі письмової заяви.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 14, 60, 208, 209, 212,-215, 217, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

Уточнену (збільшену) первісну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву Закарпатське регіональне відділення, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання права власності та виділ частки із спільної сумісної власності - задовольнити частково.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ужгородський МВ ГУДМС України в Закарпатській області, про визнання права власності, поділ спільної сумісної власності, припинення права на частку в спільній сумісній власності та зняття особи з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації грошові кошти в розмірі 18556,35 грн.

Грошові кошти внесені ОСОБА_3 згідно квитанції (заявки на перевод наличных) №23619.8.1 від 02.10.2014 року на депозитний рахунок Ужгородського міськрайонного суду (ГУ ДКС України у Закарпатській області, р/р 0422, МФО 812016, ТУДСА в Закарпатській області) в сумі 9664,28 грн., після набрання законної сили рішення суду, повернути ОСОБА_3.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.