АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/143/15 Справа № 0418/1704/2012 Головуючий у 1 й інстанції - Підберезний Г. А. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ 11 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Ялової Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп

Нижньодніпровський трубопрокатний завод»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод», третя особа - ОСОБА_3, про визнання звільнення незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод», де третя особа - ОСОБА_3, про визнання звільнення незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який ним неодноразово уточнювався та доповнювався під час розгляду справи в суді першої інстанції / т. 1 а. с. 1-5,52-53,86-87,176-179,203; т. 2 а. с. 35-42, 49 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він з 22.10.2007 року працював у ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» (нині ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод») учнем різника холодного металу заготівельного відділу колесопрокатного цеху, а з березня 2008 року був переведений на посаду бригадира заготівельного відділу цього ж колесопрокатного цеху.

За час роботи на заводі не мав жодних нарікань, щодо його трудової дисципліни чи виконуваної ним роботи.

Наказом № 8/д від 12.02.20103 року його-позивача звільнено з роботи по п. 4 ст.40 КЗпП України - за прогул 13.01.2010 року без поважної причини, але він прогул не скоював, оскільки був відсутній на роботі за станом здоров'я і з цього приводу звертався до лікувальної установи, де отримав медичну допомогу і йому було запропоновано лікування в стаціонарі, але він відмовився, тому йому було рекомендоване лікування в домашніх умовах.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки воно проведене з порушенням норм діючого законодавства.

За таких обставин, позивач просив суд визнати його звільнення незаконним і скасувати наказ № 8/д від 12.02.20103 року про звільнення, поновити на роботі - посаді бригадира заготівельного відділу колесопрокатного цеху, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 226949,39 грн. та 200000 грн. у відшкодування моральної шкоди / т. 1 а. с. 1-5,52-53,86-87,176-179,203; т. 2 а. с. 35-42, 49 /.

Відповідач позов не визнав і в своїх запереченнях від 28.10.2010 року на позовну заяву ОСОБА_2 просив привести підставу звільнення позивача у відповідності до чинного законодавства і змінити формулювання причин звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 7 ст. 40 КЗпП України, оскільки 13.01.2010 року позивач з'явився на роботу в нетверезому стані, що підтверджується медичним обстеженням проведеним у медичному пункті підприємства / т. 1 а. с. 76-77 /.

Справа неодноразово розглядалася судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій / т. 1 а. с. 92-95, 121-122, 148-148, 213-215, 274-276; т. 2 а. с. 21-22 /.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Суд визнав незаконним звільнення ОСОБА_2 та скасував наказ ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» від 12.02.2010 року № 8/д.

Суд поновив ОСОБА_2 на роботі на посаді бригадира заготівельного відділу колесопрокатного цеху ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» з 12.02.2010 року.

Також, суд стягнув з ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 226949,39 грн. та 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 256949,39 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд стягну з ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 3000,29 грн.

Крім того, суд допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць / т. 2 а. с. 79-80 /.

З таким рішенням суду не погодилось ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» і звернулося до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в позові, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права / т. 2 а. с. 87-91 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу № 868 від 22.10.2007 року ОСОБА_2 працював різником холодного металу заготівельного відділу колесопрокатного цеху ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» (нині ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод») / т. 1 а. с. 263 /, а з березня 2008 року - на посаді бригадира заготівельного відділу цього ж колесопрокатного цеху.

За попередньою згодою цехового профспілкового комітету від 02.02.2010 року / т. 1 а. с. 259 /, як того вимагає ст. 43 КЗпП України, ОСОБА_2, згідно наказу № 8/д від 12.02.2010 року, був звільнений 12.02.2010 року з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України за порушення трудової дисципліни - прогул 13.01.2010 року без поважної причини /т. 1 а. с. 6/. З наказом про звільнення позивач ознайомлений 15.02.2010 року і не погодився з ним, що підтверджується його особистим написом на цьому наказі / т. 1 а. с. 6 /.

Наказ № 8/д від 12.02.2010 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи підписаний начальником відділу кадрів товариства, тобто повноважною на те особою, що підтверджується наказом від 20.11.2009 року № 1351, згідно якого начальнику відділу кадрів делеговане право прийому, переводу, переміщення, звільнення робітників всіх спеціальностей та застосування до них дисциплінарних стягнень / т. 1 а. с. 185 /.

Судом встановлено, що, як причиною звільнення позивача з роботи 12.02.2010 року, так і підставою видання наказу № 8/д від 12.02.2010 року про звільнення позивача по п. 4 ст. 40 КЗпП України, - був прогул ОСОБА_2 13.01.2010 року без поважних причин.

Між тим, приймаючи рішення про звільнення позивача з роботи, за прогул 13.01.2010 року без поважних причин, - відповідач не прийняв до уваги, що позивач був відсутній на роботі 13.01.2010 року за станом здоров'я (правостороння ниркова коліка) і з цього приводу звертався до лікувальної установи, де отримав медичну допомогу і йому було запропоновано лікування в стаціонарі, але він відмовився, тому йому було рекомендоване лікування в домашніх умовах, що підтверджується відповідною довідкою № 42 КЗ «Міська лікарня № 2 м. Дніпропетровська», Журналом реєстрації амбулаторних хворих по приймальному відділенню міської клінічної лікарні № 2 та амбулаторною картою ОСОБА_2 з якої вбачається, що останній дійсно страждає на ниркове захворювання та проходив неодноразово лікування з цього приводу / т. 1 а. с.10, 11-13, 18-20 /.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на роботі 13.01.2010 року позивач був відсутній з поважних причин, а отже підстав для його звільнення по п. 4 ст. 40 КЗпП України не вбачається, а тому ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі.

Звільнення ОСОБА_2 з роботи, тобто розірвання трудового договору на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, відбулося з ініціативи відповідача, але жодних змін до наказу № 8/д від 12.02.2010 року, щодо причин та підстав звільнення позивача з роботи, відповідач у встановленому законом порядку не вніс не зважаючи на те, що ці питання віднесені до його компетенції і він не був позбавлений можливості вирішити питання щодо розірвання договору з інших причин чи підстав в разі їх наявності.

Як вбачається з матеріалів справи, обставинами, які стали підставою для звільнення, був прогул ОСОБА_2 13.01.2010 року, про що зазначено в наказі № 8/д від 12.02.2010 року і що було предметом обговорення на засіданні цехового профспілкового комітету 02.02.2010 року, де було дано згоду на звільнення ОСОБА_2 по п.4 ст. 40 КЗпП України за відсутність на робочому місці 13.01.2010 року без поважних причин / т. 1 а. с.6, 259 /.

Згідно постанови профкому Профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» від 06.04.2009 року № 2 - цеховому профспілковому комітету було передано права і повноваження відносно питань щодо надання попередньої згоди на розірвання трудового договору на підставі пунктів 1 (крім випадку ліквідації підприємства), 2-5, 7 ст. 40 КЗпП України та пунктів 2, 3 ст. 41 КЗпП України / т. 2 а. с. 61-62 /, отже згоду на звільнення позивача дав належний профспілковий орган.

З запитом до профкому щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України начальник відділу по роботі з персоналом звернувся лише 07.02.2013 року і згідно листа голови профкому від 25.02.2013 року профком вважає можливим дати згоду на зміну формулювання підстави звільнення ОСОБА_2 по п. 7 ст.40 КЗпП України / т. 1 а. с. 186 /. Як вбачається з цього листа голови профкому, під час розгляду матеріалів відносно ОСОБА_2 для дачі згоди на звільнення його по п. 4 ст. 40 КЗпП України було надано документи з яких вбачалося, що останній 13.01.2010 робу був в стані алкогольного сп'яніння, але не зважаючи на це як цехком, так і адміністрація прийняли рішення про звільнення позивача по п. 4, а не по п. 7 ст. 40 КЗпП України і це була їх ініціатива, а не вибір позивача.

До того, позивачем наданий належний доказ того, що 13.01.2013 року він був у тверезому стані, оскільки він 13.01.2010 року пройшов медичний огляд для встановлення факту вживання алкоголю в спеціальному медичному закладі - Міська поліклініка № 5 м. Дніпропетровська, де йому видано протокол № 255 від 13.01.2010 року згідно якого ОСОБА_2 був тверезий / т. 1 а. с. 14 /. Такий протокол був наданий позивачем і відповідачу, коли вирішувалося питання щодо його звільнення, та вказував на нього і в своїх поясненнях голові профкому / т.1 а. с.15 /.

Медичний огляд щодо вживання алкоголю 13.01.2010 року позивач пройшов в спеціальному медичному закладі - Міська поліклініка № 5 м. Дніпропетровська, у зв'язку з тим, що він не приймав алкоголь в цей день, але в медпункті заводу алкотест-6510 (що був застосований при дослідженні видихнутого позивачем повітря) показав 0,54 ‰, а цей алкотест має похибки /т.1 а. с. 44,82 /.

При вище викладених обставинах, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що немає жодних правових підстав для задоволення прохання відповідача, яке ним викладені в його запереченнях від 28.10.2010 року на позовну заяву ОСОБА_2 / т. 1 а. с. 76-77 /, де відповідач просив привести підставу звільнення позивача у відповідності до чинного законодавства і змінити формулювання причин звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 7 ст. 40 КЗпП України, оскільки 13.01.2010 року позивач з'явився на роботу в нетверезому стані, що підтверджується медичним обстеженням проведеним у медичному пункті підприємства.

Отже, виходячи з вище наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у відповідача не було законних та обґрунтованих підстав щодо звільнення ОСОБА_2 з роботи 12.02.2010 року по п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом 13.01.2010 року без поважних причин, а тому обґрунтовано визнав це звільнення незаконним та поновив його на роботі.

Також, суд першої інстанції скасував наказ № 8/д від 12.02.2010 року про звільнення позивача. Однак, з таким рішенням суду погодитися не можна з наступних підстав.

Наказом № 8/д від 12.02.2010 року, що підписаний начальником відділу кадрів (якому делеговане право прийому, переводу, переміщення, звільнення робітників всіх спеціальностей та застосування до них дисциплінарних стягнень на підставі наказу від 20.11.2009 року № 1351), - позивач ОСОБА_2 звільнений по п. 4 ст. 40 КЗпП України, отже наказ виданий відповідною посадовою особою (начальником ВК) і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для скасування наказу немає, а оскільки позивач звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то цей наказ, щодо звільнення позивача, може бути визнаний лише незаконним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу № 8/д від 12.02.2010 року про звільнення ОСОБА_2 по п. 4 ст. 40 КЗпП України не може залишатись в силі і підлягає зміні, тобто наказ № 8/д від 12.02.2010 року, щодо звільнення позивача, підлягає визнанню незаконним.

Щодо рішення суду від 01.10.2013 року, в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за вимушений прогул, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що, в силу ст. 235 КЗпП України, ці позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, але рішення суду і в цій частині підлягає зміні з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, при винесенні рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, дана справа розглядається більше чотирьох років не з вини працівника, то суд виносить рішення про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення та до ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, періодом, за який підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, є період з 15.02.2010 року по 15.08.20154 року (дата постановлення рішення судом про поновлення позивача на роботі) і цей період складає 1128 робочих днів (лютий 2010 року - 10 робочих днів; березень 2010 року - 22 робочі дні; квітень 2010 року - 21 робочий день; травень 2010 року - 17 робочих днів; червень 2010 року - 21 робочий день; липень 2010 року - 22 робочі дні; серпень 2010 року - 21 робочий день; вересень 2010 року - 22 робочі дні: жовтень 2010 року - 21 робочий день; листопад 2010 року - 22 робочі дні; грудень 2010 року - 23 робочі дні; січень 2011 року - 19 робочих днів; лютий 2011 року - 20 робочих днів; березень 2011 року - 22 робочі дні; квітень 2011 року - 20 робочих днів; травень 2011 року - 19 робочих днів; червень 2011 року - 20 робочих днів; липень 2011 року - 21 робочий день; серпень 2011 року - 22 робочі дні; вересень 2011 року - 22 робочі дні: жовтень 2011 року - 21 робочий день; листопад 2011 року - 22 робочі дні; грудень 2011 року - 22 робочі дні; січень 2012 року - 20 робочих днів; лютий 2012 року - 21 робочий день; березень 2012 року - 21 робочий день; квітень 2012 року - 20 робочих днів; травень 2012 року - 20 робочих днів; червень 2012 року - 19 робочих днів; липень 2012 року - 22 робочі дні; серпень 2012 року - 22 робочі дні; вересень 2012 року - 20 робочих днів: жовтень 2012 року - 23 робочі дні; листопад 2012 року - 22 робочі дні; грудень 2012 року - 21 робочий день; січень 2013 року - 21 робочий день; лютий 2013 року - 20 робочих днів; березень 2013 року - 20 робочих днів; квітень 2013 року - 22 робочі дні; травень 2013 року - 19 робочих днів; червень 2013 року - 18 робочих днів; липень 2013 року - 23 робочі дні; серпень 2013 року - 21 робочий день; вересень 2013 року - 21 робочий день: жовтень 2013 року - 23 робочі дні; листопад 2013 року - 21 робочий день; грудень 2013 року - 22 робочі дні; січень 2014 року - 21 робочий день; лютий 2014 року - 20 робочих днів; березень 2014 року - 20 робочих днів; квітень 2014 року - 21 робочий день; травень 2014 року - 19 робочих днів; червень 2014 року - 19 робочих днів; липень 2014 року - 23 робочі дні; серпень 2014 року - 11 робочих днів), а не 1142 дні (період з 15.02.2010 року по 01.07.2014 року), як зазначив суд першої інстанції в своєму додатковому рішенні від 24.10.2014 року.

Розрахунок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу судом апеляційної інстанції проводиться у відповідності з п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою Кабміну України від 08.02.1995 року № 100 з послідуючими змінами і доповненнями), тобто виходячи із заробітної плати позивача за два місяці, що передували його звільненню ( грудень 2009 року - 4430,26 грн. (23 робочі дні) та січень 2010 року - 3916,39 грн. (19 робочих днів) / т. 1 а. с. 8,260 /.

Отже, розмір середньоденного заробітку позивача складає 198,73 грн. (4430,26 грн. + 3916,39 грн.= 8346,65 грн. : 42 дні = 198,73 грн.), а розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 224167,44 грн. (198,73 грн. х 1128 днів = 224167,44 грн.), а не 226949,39 грн.. як стягнув суд першої інстанції. Цей середній заробіток визначений судом апеляційної інстанції, без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів є відповідно обов'язком роботодавця та працівника.

Таким чином, підлягає зміні, як рішення суду першої інстанції від 15.08.2014 року, так і додаткове рішення цього суду від 24.10.2014 року, - в частині визначеного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та його розрахунку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати працівнику моральну шкоду, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті його незаконного звільнення, зайшов підтвердження при розгляді справи по суті, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми у відшкодування моральної шкоди.

Однак, виходячи з дійсним обставин справи та наслідків, що наступили, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру моральної шкоди, зменшивши розмір моральної шкоди з 30000 грн. до 5000 грн.

Щодо рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 3000,29 грн., то і цій частині воно підлягає зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України - якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи з розміру задоволених судом вимог та в силу ч. 3 ст.88 ЦПК України і ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави, складає 2485,21 грн. (2241,61 грн. - за задоволені майнові вимоги і 243,60 грн. за моральну шкоду), а не 3000,29 грн., як стягнув суд першої інстанції.

Інші доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2014 року в частині: скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 по п. 4 ст. 40 КЗпП України; розміру стягненої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; розміру стягненої моральної шкоди та розміру стягненого судового збору - змінити.

Додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2014 року в частині розрахунку розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - змінити.

Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» № 8/д від 12.02.2010 року в частині звільнення ОСОБА_2 по п.4 ст. 40 КЗпП України.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 15.02.2010 року по 15.08.2014 року включно, в сумі 224167,44 грн. (двісті двадцять чотири тисячі сто шістдесят сім гривень 44 копійки), розрахунок якого проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь ОСОБА_2 5000 грн. (п'ять тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 2485,21 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят п'ять гривень 21 копійка).

В іншій оскаржуваній частині рішення суду від 15.08.2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: