Справа № 755/1643/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Марцинкевич В.А.

при секретарі Бовкун О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звертаючись з позовом до суду, просить суд визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С від 14 квітні 2008 року, договір № 1 про внесення змін від 10 квітня 2009 року, договір про внесення змін № 1 від 12 квітня 2009 року, договір про внесення змін від 26 листопада 2013 року, договір про внесення змін № 2 від 26 листопада 2013 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С від 14 квітні 2008 року укладені між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", мотивуючи свої вимоги тим, що 14 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С, згідно п. 1.1.1 якого банком відкрито позивачу кредитну лінію з лімітом кредитування 175 000 доларів США. В подальшому було укладено ряд договорів про внесення змін до вказаного договору, а саме: договір № 1 про внесення змін від 10 квітня 2009 року, договір про внесення змін № 1 від 12 квітня 2009 року, договір про внесення змін від 26 листопада 2013 року, договір про внесення змін № 2 від 26 листопада 2013 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С від 14 квітні 2008 року. Позивач вважає, що при укладенні спірних договорів відповідачу не було надано можливості внесення змін до істотних умов договору, що суперечить вимогам ст. 634 ЦК України, не надано об'єктивної та достовірної інформації про істотні умови кредиту, не було досягнуто згоди, щодо істотних умов договору, не враховано фактичне значення процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, в договорі зазначені несправедливі умови для позивача та він вчинений під впливом обману.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, просила в позові відмовити з підстав, що містять письмові заперечення, долучені до матеріалів справи (а.с. 51-70).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступного.

14 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С, згідно п. 1.1.1 якого банком відкрито позивачу кредитну лінію з лімітом кредитування 175 000 доларів США. В подальшому було укладено ряд договорів про внесення змін до вказаного договору, а саме: договір № 1 про внесення змін від 10 квітня 2009 року, договір про внесення змін № 1 від 12 квітня 2009 року, договір про внесення змін від 26 листопада 2013 року, договір про внесення змін № 2 від 26 листопада 2013 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С від 14 квітні 2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Відповідно до положень статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Згідно положення статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет), Національний банк України у сфері валютного регулювання видає ліцензії на здійснення валютних операцій та приймає рішення про їх скасування.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мали право врегулювати у договорах, які передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови спірних договорів в момент їх укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказані договори.

До недійсного правочину застосовуються наслідки, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, тобто двостороння реституція.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положенням частини 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинено, якщо він підписаний сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином суд, приймаючи до уваги доводи позивача щодо невідповідності діючому цивільному законодавству умов укладення та дії спірного кредитного договору, не вбачає підстав визнання його недійсним відповідно до положення статті 227 Цивільного кодексу України, як правочин, вчинений юридичною особою, якого вона не мала права вчиняти, з підстав не доведеності позивачем та, відповідно, відсутності факту протиправного укладення відповідачем кредитного договору, предметом якого є відкрита позивачу відновлювальна кредитна лінія на споживчі цілі з лімітом кредитування 175 000 доларів США, та в матеріалах відсутні докази порушення відповідачем загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналізуючи спірні договори, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені ними, умови користування наданих за договором послуг, які є невід'ємною частиною договору, дослідивши наявні в матеріалах докази в їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення сторони позивача, заперечення уповноваженого представника відповідача, керуючись положеннями діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання їх недійсними, оскільки відповідач не порушив жодних договірних зобов'язань перед позивачем та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює договірні відносини, що виникли між сторонами у справі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 11, 15, 202 - 204, 207, 215, 216, 227, 533, 626, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12.06.2009 року № 5, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року, ст.ст. 3, 10, 57, 58, 60, 64, 146, 208, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/360-С від 14 квітні 2008 року, договору № 1 про внесення змін від 10 квітня 2009 року, договору про внесення змін № 1 від 12 квітня 2009 року, договору про внесення змін від 26 листопада 2013 року, договору про внесення змін № 2 від 26 листопада 2013 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/360-С від 14 квітні 2008 року укладені між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів після його проголошення в судовому засіданні, а учасниками судового розгляду, які не брали участь у справі протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: