Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Рожина Ю.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення боргу, відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2013 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене за неповного з'ясування обставин справи та невідповідності їм висновків суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що між ним і відповідачем були неодноразово укладені договори позики у гривнях та доларах. Стверджує, що договір купівлі-продажу зерна на загальну суму 122 462 грн. і договір позики грошей в сумі 160 480 грн. - це дві різні угоди, які не пов'язані між собою. Заперечує прийнятий судом від відповідача звичайний друкований текст розписок без підписів та печатки в якості договору позики та доводить, що він не відповідає дійсності. Зазначає, що відповідач не надав достатніх та переконливих доказів на заперечення позовних вимог. Покликаючись на порушення матеріальних та процесуальних норм, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із слідуючого.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу зерна, на який в своєму позові позивається ОСОБА_4 був удаваним правочином з метою приховання договору позики, а при договорі позики від 7 листопада 2010 року відбулася новація, а саме: заміна боргу за договірними зобов»язаннями від 8 жовтня та 19 листопада 2009 року на підставі квитанцій на позикове зобов»язання по розписці від 7 листопада 2010 року, а отже і вимоги є безпідставними, оскільки борг за договором позики стягнуто рішенням суду від 18 листопада 2011 року.

_____________________________________________________________________________________________________________________

Справа 2/570/77/2013 Головуючий у 1 інстанції - Штогун О.С.

Провадження № 22-ц 787/321/2015 Доповідач - Ковальчук Н.М.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Судом встановлено: 08 жовтня 2009 року ОСОБА_4 передав приватному підприємцю ОСОБА_2 кошти у сумі 25000 грн. та 10170 грн., як попередню оплата за зерно. На підтвердження факту оплати зерна ОСОБА_2 видав ОСОБА_4 квитанцію до прибуткового касового ордера серії 01АААМ 911812 та квитанцію до прибуткового касового ордера серії 01 АААМ 911813.

19 листопада 2009 року ОСОБА_4 передав приватному підприємцю ОСОБА_2 кошти у сумі 87293 грн про що останній видав ОСОБА_4 квитанцію до прибуткового касового ордера серія 01АААМ № 911814.

У вищезазначених квитанціях зазначено, що підставою для внесення коштів відповідачу є попередня оплата за зерно(а.с.18).

Зазначені докази свідчать, що за зерно позивачем проведено попередню оплату, і сторони домовились про поставку зерна покупцю в майбутньому.

18 серпня 2011 року ОСОБА_4 направив ПП ОСОБА_2 претензію з вимогою виконання всіх зобов»язань за договором купівлі-продажу зерна. Відповідач на вказану претензію відповіді ОСОБА_4 не надав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов»язується передати майно(товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обов»язок продавця передати товар покупцеві, закріплено в ст.662 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передавання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вимогою до ПП ОСОБА_2 про стягнення з нього суми попередньої оплати за зерно, оскільки останній взятих на себе зобов»язання по поставці зерна не виконав.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_4 посилався на положення ст. 530, 656, 663, 693 ЦК України, які регулюють правовідносини договору купівлі-продажу.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що між ним та ОСОБА_4 фактично був укладений договір позики і за позичені кошти він мав погасити кредит. Для підтвердження договору позики він видав ОСОБА_4 квитанції до прибуткового касового ордеру. Те, що ОСОБА_4 кошти позичив свідчить сформульовані ним позовні вимоги про стягнення 122 462 грн боргу за договором позики.

Під час провадження справі в суді першої інстанції ОСОБА_5 позовні вимоги уточнив та неодноразово збільшував. У сформульованих остаточних позовних вимогах просив стягнути з ПП ОСОБА_2 122462 гривень основного боргу за договором позики; 13005,54 гривень трьох відсотків річних за користування коштами та 21798,23 гривень інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України; 5 000 гривень моральної шкоди; судових витрат в сумі 1820 гривень; 5000 гривень витрат на правову допомогу. А всього просив стягнути з ПП ОСОБА_2 169 085,77 грн.

Як видно із заявлених вимог ОСОБА_4 просить стягнути з відповідача борг за договором позики.

Разом з тим, обґрунтовуючи вимоги, ОСОБА_4, як на підставу для задоволення позову, зазначає норми, що регулюють відносини за договором купівлі-продажу. Окрім цього, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 уточнив, що відносин позики з відповідачем у даному спорі не має, а кошти в сумі 122462 гривень в жовтні, листопаді 2009 року передав ПП ОСОБА_2 як передоплату за зерно.

З огляду на уточнені позивачем позовні вимоги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ОСОБА_4 висунув вимоги до ПП ОСОБА_2 про повернення попередньої оплати за зерно і ці вимоги регулюються нормами ст.693 ЦК України.

Колегія судів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2011 року, яке частково змінено рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 лютого 2012 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість на підставі розписки за договором позики від 07 листопада 2010 року.

Зі змісту зазначених рішень не вбачається, що договір позики від 07 листопада 2010 року було укладено взамін обов»язку ПП ОСОБА_2 поставити ОСОБА_4 зерно, за яке він сплатив згідно з квитанціями до прибуткових касових ордерів.

Саме повернення коштів, внесених відповідачу як попередню оплату за зерно на підставі квитанцій до прибуткових касових ордерів серії 01АААМ 911812, серії 01 АААМ 911813, серії 01АААМ № 911814, вимагає у своєму позові ОСОБА_4

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про повернення 122462 гривень - сума попередньої оплати за зерно підлягають до задоволення.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України стягненню підлягає 13005,54 гривень - три відсоти річних за користування коштами та 21798,23 гривень - інфляційні втрати(а.с.91,92 т.1). Позивачем обґрунтовано обчислено суми інфляційних втрат та три відсотки річних, тому колегія суддів з розрахунком погоджується.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті державного мита(1700грн) та витрат на ІТЗ(120 грн.), а всього в розмірі 1 820 гривень.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то положення ст. 611 ЦК України передбачають у разі порушення зобов'язання настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, є договірними, а договором купівлі-продажу не визначено відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язання, тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що вимога ОСОБА_4 про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу розміром у 5 000 гривень задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Склад та розмір витрат, пов'язаних із сплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. В своїх вимогах ОСОБА_4 просив стягнути витрати на правову допомогу, надану йому ОСОБА_6 З матеріалів справи не вбачається жодних доказів, крім додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, про понесення позивачем наведених судових витрат. Також позивачем не надано доказів про участь його представника у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді - як це встановлено Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 26 червня 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення боргу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 - 122462(сто двадцять дві тисячі чотириста шістдесят дві) гривні основного боргу по договору купівлі - продажу; 13005(тринадцять тисяч п»ять) гривень 54 копійки три відсотки річних за користування коштами; 21798(двадцять одну тисячу сімсот дев»яносто вісім) гривень 23 копійки втрат у зв"язку з інфляцією; 1820(одну тисячу вісімсот двадцять) гривень судових витрат. А всього стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1590085(сто п»ятдесят дев»ять тисяч вісімдесят п»ять) гривень 77 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Рожин Ю.М.

підпис Шимків С.С.

Згідно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.