У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пластфарма» до ОСОБА_1, треті особи: обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Пластфарма» (далі - ТОВ «Пластфарма») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило визнати недійсним договір купівлі- продажу нерухомого майна - приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 19 грудня 2012 року між ТОВ «Пластфарма» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5925, а також витребувати від ОСОБА_1 спірне приміщення.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням загальних зборів учасників товариства від 7 липня 2011 року, протокол № 7, виконавчому органу було заборонено відчуження майна товариства, вартість якого становить понад 100 тис. грн. Зазначав, що колишній керівник товариства - ОСОБА_4, незважаючи на вказане рішення загальних зборів, 19 грудня 2012 року відчужив ОСОБА_1 об'єкт нерухомості без отримання відповідного дозволу від власників майна, вартість якого перевищує 100 тис. грн. Вказував, що свідоме ігнорування обмежень на відчуження майна, а також інші обставини, що супроводжували укладання оскаржуваного правочину, є правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування його наслідків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна - НОМЕР_1, укладений 19 грудня 2012 року між ТОВ «Пластфарма» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5925.

Витребувано від ОСОБА_1 приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна - НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 здійснив відчуження нерухомого майна товариства в період відсутності власників товариства. Укладення ОСОБА_4 від імені ТОВ «Пластфарма» оспореного договору купівлі - продажу суперечить цілям та меті діяльності товариства, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Судом установлено, що учасниками (засновниками) юридичної особи ТОВ «Пластфарма» згідно статуту та державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців є: ТОВ «Спецмедінвестпром» та ТОВ «Портфарм». Керівник юридичної особи - ОСОБА_4

Статутом ТОВ «Пластфарма» (п.2.1) передбачено, що товариство створене з метою здійснення виробничо - господарської та іншої діяльності спрямованої на задоволення потреб споживачів за рахунок надання товариством послуг та одержання прибутку.

За змістом пункту 4.7 статуту майно товариства складається із статутного капіталу та інших фондів, обігових коштів та основних засобів (власних), та тих, що знаходяться в оперативному правлінні товариства.

Як зазначено у п.4.12 статуту порядок погашення збитків товариства визначається виключно на підставі рішень Зборів; або за рахунок резервного фонду товариства; або за рахунок продажу майна товариства (з дозволу Зборів), або ж санації (ліквідації) підприємства за процедурою й у випадках встановлених законодавством.

Як убачається з протоколу № 7 загальних зборів учасників ТОВ «Пластфарма» від 7 липня 2011 року директору заборонено відчужувати майно товариства, вартість якого перевищує 100 тис. грн, без отримання попереднього дозволу власників.

19 грудня 2012 року між ТОВ «Пластфарма» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу, за яким остання придбала нерухоме майно - приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за 188 150 грн, в тому числі ПДВ 31 358 грн 33 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ст. 207 ЦК України <nau://ukr/435-15|st207>).

Згідно зі ст. 237 ЦК України <nau://ukr/435-15|st237> представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 238 ЦК України <nau://ukr/435-15|st238> представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" <nau://ukr/v0009700-09>, відповідно до ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203>, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди, ухвалюючи рішення, у порушення ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315>, не перевірили доводів відповідача про відсутність обмежень повноважень директора товариства щодо підписання оспореного договору та відсутність доказів про ознайомлення її з цими обмеженнями, зазначеними у протоколі від 7 липня 2011 року, а також не взяли до уваги доводів відповідача щодо факту виконання договору від 19 грудня 2012 року (ч. 2 ст. 241 ЦК України <nau://ukr/435-15|st241>).

Суди, при вирішенні питання про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна недійсним з підстав виходу представника товариства за межі наданих йому повноважень, мають звертати увагу на вимоги ч. 1 ст. 241 ЦК України <nau://ukr/435-15|st241>, за якою правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Суди не перевірили доводи відповідача про те, що позивачем відбулося схвалення оспореного правочину шляхом його виконання.

Крім того, суди при розгляді справи не врахували вимог закону, викладених у ч. 3 ст. 92 ЦК України, згідно з якою, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому не навели достатнього обґрунтування того, що ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі - продажу, 19 грудня 2012 року, знала про встановлення обмежень для ОСОБА_4 щодо розпорядження майном підприємства, згідно рішення засновників від 7 липня 2011 року.

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Враховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик