Заводський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2/487/4/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.01.2015 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Разумовської О. Г.,

при секретарі Кожину В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (який уточнював) до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме: матеріальної у розмірі 91374, 95 грн., моральної шкоди - 20000, 00 грн., та судові витрати на загальну суму у розмірі 2841, 28 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24. 10. 2011 на регульованому перехресті вул. Пушкінської та вул. Нікольської в м. Миколаєві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Тойота Камрі», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та «Мітсубісі Галант», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21. 09. 2012 у справі № 1423/8762/2012 закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 29. 10. 2012 у справі № 33/1490/272/12 залишено без змін вказану постанову суду першої інстанції. При цьому зміст вказаних постанов вказує на вину ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, хоча прямо вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП не встановлено. Позивач стверджує, що відповідач повинна відшкодувати позивачу матеріальну шкоду, завдану йому (його здоров'ю), що полягало у понесенні витрат на лікування у розмірі 1 943, 00 грн. та транспортному засобу позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму вартості пошкодженого автомобілю у розмірі 88796, 95 грн., понесенні витрат на перевезення пошкодженого транспортного засобу у розмірі 350, 00 грн., вартості утримання автомобілю на штрафмайданчику, однак в добровільному порядку не відшкодовує. Також зазначає, що діями відмовідача йому заподіяно моральної шкоди, що полягала у вимушеній внаслідок ДТП та дій відповідача зміні способу та ритму життя, погіршенні стану здоров'я та самопочуття. До теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 вказану шкоду не відшкодувала. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 14. 06. 2013 прийнято та об'єднано з первісним зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому ОСОБА_2 просить суд стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 33595, 00 грн., моральну шкоду - 20000, 00 грн. та витрати на проведення авто товарознавчого дослідження. Позовні вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що ОСОБА_2 вважає винним у скоєнні вказаної вище ДТП ОСОБА_1 При цьому власником транспортного засобу є ОСОБА_3 А тому вважає, що саме вказані особи повинні нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану у ДТП, та відшкодувати їй зазначені вище суми.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник уточнені позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали, вважаючи їх безпідставними, та просили суд у задоволенні вимог зустрічного позову відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, оскільки вважають їх безпідставними та необґрунтованими, з посиланням на те, що саме ОСОБА_1 був винним у скоєнні ДТП, а тому має нести відповідальність. Також зазначали, що ОСОБА_1 не є належним позивачем, оскільки власником транспортного засобу є ОСОБА_3 До того ж, з посиланням на інвалідність, встановлену ОСОБА_1, вважають, що ОСОБА_1 взагалі не мав права керувати транспортним засобом. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували. У задоволенні позову просили відмовити. Вимоги зустрічного позову підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 до судового засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомляла.

Беручи до уваги пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали даної справи, а також справи № 1423/8762/2012, що перебувала на розгляді в Центральному районному суді м. Миколаєва, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП; матеріали перевірки Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області, за якими прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи ВМ № 293/1/2 2012 року за фактом ДТП, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 24. 10. 2011 на регульованому перехресті вул. Пушкінської та вул. Нікольської в м. Миколаєві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Тойота Камрі», д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та «Мітсубісі Галант», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1

Транспортний засіб «Мітсубісі Галант», д/н НОМЕР_2, під керування ОСОБА_1, під час скоєння ДТП рухався по вулиці Нікольській від вулиці Фалеєвської у напрямку вулиці Пушкінської, у крайньому лівому ряду, та зупинився на «стоп-лінії» перед вилицею Пушкінською - на червоний сигнал світлофору, бічний інтервал до краю проїзної частини вулиці Нікольської складав приблизно 1 метр. У середньому ряду стояв автомобіль «Газель», д/н знак НОМЕР_3 під керуванням свідка ОСОБА_5, а боковий інтервал між даними автомобілями складав 1 - 1,5 метра. Передні частини даних автомобілів знаходилися перед «стоп - лінією». Оглядовість для водія ОСОБА_1 не була обмежена, була достатньою.

Після увімкнення зеленого сигналу світлофору автомобіль «Мітсубісі Галант», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, почав свій рух, швидкість якого складала 20-25 км./г, відстань між «стоп-лінією» та місцем ДТП складала 21 метр - тобто час руху автомобілю склав - 3,03 - 3, 78 сек.

У свою чергу, автомобіль «Тойота - Камрі», під керування ОСОБА_2, почав свій рух на червоний сигнал світлофору, що підтверджується постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21. 09. 2012.

Після ДТП автомобіль «Тойота - Камрі» зупинився на відстані 46,8 метра від перехрестя, бічний інтервал з вулицею Пушкінською складав 2,8- 2,9 метра. Швидкість руху автомобілю «Тойота - Камрі» точно не встановлена, але, зі слів ОСОБА_2, вона дорівнювала 30-35 км/год., та від стоп-лінії до місця ДТП вона проїхала 21,5 метра.

Внаслідок дорожньо-транспорної пригоди транспортні засоби сторін отримали механічні пошкодження.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21. 09. 2012 у справі № 1423/8762/2012, якою закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, та постановою апеляційного суду Миколаївської області від 29. 10. 2012 у справі № 33/1490/272/12 (якою залишено без змін вказану постанову суду першої інстанції) встановлено, зокрема, наступне.

Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1, виїхав на перехрестя на зелений сигнал світлофору, як це й зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення. Автомобіль ОСОБА_2 в'їхав на перехрестя на червоне світло світлофору і допустив зіткнення з автомобілем ОСОБА_1, що підтверджено оголошеними під час розгляду справи поясненнями свідка ОСОБА_6, та вказує на недостовірність пояснень ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Також вказаною вище постановою апеляційного суду Миколаївської області від 29. 10. 2012 встановлено, що доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1, порушуючи вимоги п. п. 10.1, 16.5 ПДР, перед виїздом на перехрестя не впевнився, що буде безпечним і не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дороги автомобілю «Тойота Камрі» не заслуговують на увагу, оскільки він (ОСОБА_1.) рухався на зелений сигнал світлофору, а також спростовуються дослідженими матеріалами справи в їх сукупності з показами самого ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Окремо слід зазначити, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України, п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 23. 12. 2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України від 30. 05. 97 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтоватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності та відповідно до закону.

Суд, перевіряючи та оцінюючи висновок експерта від 18. 07. 2014 № 862 (наявного в матеріалах справи) критично ставиться до висновків експерта про те, що дії водія ОСОБА_1 не відповідали 16.5 ПДР, оскільки такі висновки не узгоджуються з іншими матеріалами справи та не відповідають всім обставинам справи у сукупності, зокрема, й встановленим постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21. 09. 2012 у справі № 1423/8762/2012, постановою апеляційного суду Миколаївської області від 29. 10. 2012 у справі № 33/1490/272/12 та висновком експерта від 08. 05. 2014 № 2150.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01. 03. 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження наступні факти: мала місце дорожньо-транспортна пригода; внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Тойота Камрі», д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 завдано пошкодження (шкоду) транспортному засобу «Мітсубісі Галант», д/н НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_1, а також самому водієві; відсутність вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП підтверджена судовими рішеннями; на вину ОСОБА_2 вказують постанови суду та зібрані матеріали справи і встановлені обставини справи в їх сукупності.

Внаслідок дорожньо-транспорної пригоди автомобілю позивача ОСОБА_1 завдано шкоди.

Слід зазначити, що порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. (п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01. 03. 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження транспортного засобу від 12. 11. 2014 № 1203, складеного експертом Одеського НДІ судових експертиз ОСОБА_11 відновлювати автомобіль «Мітсубісі Галант», д/н НОМЕР_2, економічно недоцільно, так як вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість. При цьому сума матеріальної шкоди, заданої власнику вказаного автомобіля, з урахуванням факторів, викладених у дослідницькій частині висновку експерта, складає 88796, 95 грн.

Також позивачем ОСОБА_1 було сплачено вартість перевезення пошкодженого транспортного засобу з місця ДТП у розмірі 350, 00 грн., та понесено витрати на оплату вартості зберігання автомобілю на штрафному майданчику у розмірі 285, 00 грн.

Вналідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та змушений був понести витрати на лікування (придбання медичних препаратів, ліків), розмір яких складає 1943, 00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, вказаних в п. 4 Пленуму Верховного Суду України від 27. 03. 1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського ведення, оперативного управління або з інших причин (договір оренди, довіреність і інше).

До теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 не сплатила позивачу вказані вище суми завданої матеріальної шкоди.

Окремо слід зазначити, що безпідставними є посилання сторони відповідача ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки останній не євласником пошкодженого в результаті дорожньо-транспорної пригоди автомобілю, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України, п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01. 03. 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

Позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом ОСОБА_3 на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України.

При цьому, зважаючи на те, що вказана особа вже є залученою до участі у справі, у зв'язку з прийняттям зустрічного позову, в якому ОСОБА_3 зазначена як відповідач, окремо ухвалою суду вказана особа не залучалася.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Суд, беручи до уваги докази, додані позивачем до матеріалів справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі: з відповідача підлягає стягненню сума завданої матеріальної шкоди на загальну суму у розмірі 91374, 95 грн. (88796, 95+1943, 00+350, 00+285, 00) .

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням сімейних обставин та матеріального становища позивача оцінює моральну шкоду, нанесену відповідачем позивачу у розмірі 7000, 00 грн. Зазначена сума відшкодування нанесеної моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 91374, 95 грн. у якості відшкодування матеріальної шкоди, 7000, 00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають з огляду на їх необґрунтованість, а також те, що судом, на підстави викладеного вище, не встановлено підстав для їх задоволення

Окрім того, встановлено, що для проведення огляду автомобілю після ДТП позивачем було витрачено грошові кошти на оплату послуг з проведення експертних досліджень: 662, 04 грн. за платіжним документом від 12. 09. 2012, 514, 92 - від 21. 08. 2012, 516, 60 грн. - від 05. 11. 2014, та на оплату судової експертизи - 514, 08 грн. - від 07. 02. 2014.

Також, позивачем сплачено судовий збір за квитанціями: від 27. 03. 2013 у розмірі 579, 67 грн. та 229, 41 грн., та від 14. 11. 2014 - 335, 00 грн.

На підставі ст. ст. 86 - 88 ЦПК України вказані витрати на загальну суму у розмірі 3351, 72 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача..

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди у розмірі 91374, 95 грн., моральної шкоди у розмірі 7000, 00 грн., та судові витрати на загальну суму у розмірі 3351, 72 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів після його оголошення. Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області в порядку, передбаченому ст. ст. 294 - 296 ЦПК України.

Суддя О.Г. Разумовська