Справа № 404/1488/15-ц
Номер провадження 2/404/1552/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді Галагана О.В.,

при секретарі Бокатенко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, після уточнення позовних вимог остаточно просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 1090 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 47960 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн., а всього стягнути 57960 грн.;

- на підставі та у відповідності до п. 3 ст. 38 КЗпП України розірвати трудовий договір укладений 29.10.2008 року № 4 між ОСОБА_1 та фізичною особою - ОСОБА_2 в «ПП ОСОБА_2Ю.» з дати ухвалення рішення судом;

- зобовязати ОСОБА_2 надати необхідні документи для здійснення працівниками Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості запису про розірвання трудового договору від 29.10.2008 року № 4 до її трудової книжки;

- у відповідності до ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду.

На обґрунтування позову зазначено, що 29.10.2008 року позивачем було укладено трудовий договір з фізичною особою ОСОБА_2. Відповідно до вказаного трудового договору ОСОБА_1 повинна була виконувати роботу продавця продовольчих товарів в магазині «ПП ОСОБА_2Ю.», повний робочий день з 8 до 18 години з обідньою перервою з 12 до 14 год.

Згідно п. 3 трудового договору відповідач повинен був сплачувати позивачу заробітну плату в розмірі 545 грн. на місяць.

Позивач працювавши у відповідача до початку 2009 року, тобто повних два місяці, після чого відповідач через фінансові негаразди закрив магазин. Однак розрахунок з нею він не здійснив, за відпрацьовані два місяці заробітну плату не виплатив, розірвання з нею трудового договору не оформив.

Намагаючись витребувати у відповідача належну їй заробітну плату та вимагаючи розірвання трудового договору, оскільки без письмового розірвання трудового угоди в її трудовій книжці центр занятості не міг зробити відповідного запису про її звільнення і відповідно з цієї причини вона не могла влаштуватися на іншу роботу.

Відповідач відмовився здійснити з позивачем розрахунок і внести записи до трудової книжки, у звязку з чим вона вимушена звернутись за захистом свого порушеного права до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши позивача по справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов може бути частково задоволено, з таких підстав.

Судом встановлено, що 29.10.2008 року ОСОБА_1 уклала безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою з ПП Коваленком ОСОБА_3, відповідно до якого позивач повинна була виконувати обвязки продавця з оплатою заробітної плати в розмірі 545 грн. (а.с. 10).

29.10.2008 року було внесено запис до трудової книжки ОСОБА_4 про прийняття на роботу ПП Коваленком ОСОБА_3 в якості продавця за трудовим договором № 4 від 29.10.2008 року, що зареєстровано в міськрайонному центрі зайнятості (а.с. 11-20).

Згідно до свідоцтва про шлюб 21.02.2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Олександрівського районного управління юстиції у Кіровоградській області за актовим записом № 8. В звязку з чим змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 9).

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 57 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.2 цієї статті - ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно з законом не може бути звернуто стягнення.

Таким чином, суд вважає доведеними ті обставини, на які посилається позивач щодо відсутності іншої можливості її звільнення з роботи з посади продавця, оскільки фактично позивач з початку 2009 року трудову діяльність не здійснювала.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

А згідно з ч. 3 цієї статті - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку, позовні вимоги доведені належними доказами, трудові права працівника - позивача по справі підлягають судовому захисту, а безстроковий трудовий договір укладений між працівником і фізичною особою 29.10.2008 року, а саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований в Кіровоградському МРЦЗ за № 4, підлягає розірванню за ч. 3 ст. 38 КЗПП України. Проте, позивач просить розірвати трудовий договір з дати ухвалення рішення. Оскільки, позивачем зазначено, що з січня 2009 року вона вже не виходила на роботу, та вказане підтверджується персоніфікованою карткою з якої вбачається, що страхові внески у 2009 році у січні, лютому та березні до Пенсійного фонду не надходили, а починаючи з квітня 2009 року позивач почала сплачувати страхові внески створивши ПП.

За наведеного, суд вважає, що задовольнивши вимогу про розірвання трудового договору з 01.01.2009 року, буде відповідати встановленим обставинам по справі.

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 1090 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 47960 грн., є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Матеріалами справи не доведено, що позивачем не отримана заробітна плата за два фактично відпрацьовані нею місяці, оскільки згідно до персоніфікованої картки наданої з ПФУ в листопаді та грудні 2008 року роботодавцем сплачено страхові внески (а.с. 37), тобто заробітна плата була нарахована, доказів її неотримання суду не надано. З цих же підстав не підлягає задоволення вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із наданих доказів виходить, що про порушення своїх трудових прав позивач дізналася у 2009 році. Таким чином, перебіг тримісячного строку звернення ОСОБА_1у суд із заявою про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розпочався із дня, коли позивач дізналася про порушення свого права. Із позовною заявою ОСОБА_1у суд звернулася 02.03.2015 року, тобто із порушенням строків, визначених ст. 233 КЗпП України. Тому, у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення на підставі ст. 237-1 КЗпП України моральної (немайнової) шкоди необхідно відмовити.

Також, суд відмовляє у вимозі щодо зобовязання ОСОБА_2 надати необхідні документи для здійснення працівниками Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості запису про розірвання трудового договору від 29.10.2008 року № 4 до її трудової книжки, оскільки після наданих уточнень дана вимога не була підтримана позивачем, проте відповідної заяви про залишення її без розгляду суду надано не було.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2у дохід держави необхідно стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 21, 38, 233 і 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-214, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Розірвати безстроковий трудовий договір укладений між працівником і фізичною особою 29.10.2008 року, а саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований в Кіровоградському МРЦЗ за № 4.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда