Справа 431/4420/15-ц
Провадження 2/431/2374/15
21 грудня 2015 року Старобільський районний суд
у складі: головуючого - судді Озерова В.О.,
при секретарі Дубініній О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Ларіона Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІГК+» про захист прав споживачів,
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду),купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом.
Водночас, відповідно до п. п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового
лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами,
підпадає під дію Закону У країни «Про захист прав споживачів».
При цьому, відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив норми ЦК України та законодавства про фінансові послуги, а також його права споживача, уклавши з ним договір внаслідок нечесної підприємницької практики, що полягає у наступному:
Перш за все відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності та обґрунтовано вище.
По-друге, уклав з ним договір фінансового лізингу за відсутності
необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, ст. 227 ЦК України та ввів його в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії).
Так, згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає права на здійснення операцій з надання фінансових послуг зазначено: «Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції».
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004р. розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.
Згідно п. 1.2 Положення, - воно встановлює можливості надання послуг з
фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу.
Стаття 2 Положення, яка визначає можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами, містить вимоги, яким має відповідати така юридична особа. До таких обов'язкових вимог Положення відносить наявністьДовідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.
Як випливає із наведених положень закону, для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у т.ч. укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отриматиу Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги.
Натомість у Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фактично це є реєстр лізингових компаній, на якому зазначено дати надання довідок та рішення Нацкомфінпослуг про внесення їх до реєстру) на офіційному сайті Нацкомфінпослуг, відомості про внесення до реєстру та видачу довідки ТОВ «ІГК+», відсутні.
Таким чином, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договір з ним без відповідного дозволу - Довідки Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги фінансового лізингу.
Частиною 1 ст. 227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Водночас, укладання з ним договорів за наведених обставин було здійснено внаслідок здійснення ТОВ «ІГК+» нечесної підприємницької практики (перелік видів якої не є вичерпним).
Так, відповідно до п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, статус, наявність ліцензії тощо.
Наведені обставини свідчать про незаконність діяльності відповідача, та про порушення його прав споживача, що передбачені п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крімвипадків,передбачених законом) обмежується право споживача на одержаннянеобхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення його права споживача відповідачем полягає у приховуванні останнім інформації про відсутність у нього довідки, що надає дозвіл для укладення з ним договорів з надання послуг фінансового лізингу та за відсутності законних підстав для укладання таких договорів із споживачами.
Якби позивач володів цією інформацією, то не уклав би договори з відповідачем.
Зазначене порушення права споживача також визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Так як відсутність вказаного дозвільного документа на підприємницьку діяльність,
ставить під сумнів можливість виконання відповідачем своїх обовязків по
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики є недійсними.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі
кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.
Крім цього, згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно ч. 3 вказаної норми, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Таким чином, позивач вважає відповідним та достатнім способом захисту своїх прав вимогу щодо визнання договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення всіх сплачених ним грошових коштів.
Окрім наведеного, отримання відповідачем від нього коштів за договором, який він не мав права укладати, порушує його право на захист власності, яке передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист правлюдинтаосновоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27
Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського Суду з Прав Людини є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК України якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана
відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позов підтримав у повному обсязі. Також не заперечував проти винесення заочного рішення.
Представник відповідача ТОВ «ІГК+» в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Своїх заперечень суду не надав. Від нього не надійшла заява про відкладення розгляду справи і про причини неявки до суду.
Справа розглянута у відсутності представника відповідача на підставі наявних доказів.
За згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду),купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом.
Відповідно до п. п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового
лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами,
підпадає під дію Закону У країни «Про захист прав споживачів».
При цьому, відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив норми ЦК України та законодавства про фінансові послуги, а також його права споживача, уклавши з ним договір внаслідок нечесної підприємницької практики, що полягає у наступному, що відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності та обґрунтовано вище. Уклав з ним договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, ст. 227 ЦК України та ввів його в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії).
Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає права на здійснення
операцій з надання фінансових послуг зазначено: «Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції».
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004р. розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.
Згідно п. 1.2 Положення, - воно встановлює можливості надання послуг з
фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послуг з фінансового лізингу.
Стаття 2 Положення, яка визначає можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами, містить вимоги, яким має відповідати така юридична особа. До таких обов'язкових вимог Положення відноситьнаявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.
Як випливає із наведених положень закону, для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у тому числі укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отримати у Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особоюцієї фінансової послуги.
Натомість у Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фактично це є реєстр лізингових компаній, на якому зазначено дати надання довідок та рішення Нацкомфінпослуг про внесення їх до реєстру) на офіційному сайті Нацкомфінпослуг, відомості про внесення до реєстру та видачу довідки ТОВ «ІГК+», відсутні.
Таким чином, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договір з позивачкем без відповідного дозволу - Довідки Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги фінансового лізингу.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи,
вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом
недійсним. Водночас, укладання з ним договорів за наведених обставин було
здійснено внаслідок здійснення ТОВ «ІГК+» нечесної підприємницької практики (перелік видів якої не є вичерпним).
Так, відповідно до п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, статус, наявність ліцензії тощо.
Наведені обставини свідчать про незаконність діяльності відповідача, та про порушення його прав споживача, що передбачені п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення його права споживача відповідачем полягає у приховуванні останнім інформації про відсутність у нього довідки, що надає дозвіл для укладення з ним договорів з надання послуг фінансового лізингу та за відсутності законних підстав для укладання таких договорів із споживачами.
Зазначене порушення права споживача також визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Так як відсутність вказаного дозвільного документа на підприємницьку діяльність,
ставить під сумнів можливість виконання відповідачем своїх обовязків по
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики є недійсними.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі
кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.
Крім цього, згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно ч. 3 вказаної норми, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Таким чином, суд вважає відповідним та достатнім способом захисту прав позивача вимогу щодо визнання договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення всіх сплачених ним грошових коштів.
Крім цього, отримання відповідачем коштів від позивача за договором,
який він не мав права укладати, порушує його право на захист власності, яке
передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного права». Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27
Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про захист прав
споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та
практика Європейського Суду з Прав Людини є частиною національного
законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК України якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана
відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.
Згідно п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 503 грн. 75 коп.
На підставі викладеного і ст. ст. 526, 530 ЦК України, керуючись ст. ст. 10-11, 88, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 Ларіона Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІГК+» про захист прав споживачів задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним договір майнового (фінансового) лізингу № 805942 від 10 вересня 2015 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІГК+».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відповідач може оскаржити в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя В.О. Озеров