22-ц/775/187/2015(м)
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Баркової Л.Л.,Сороки Г.П.

при секретарі - Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Металургійний комбінат «Азовсталь» ( далі ПАТ МК «Азовсталь») про стягнення заробітної плати з компенсацією у зв'язку із порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2014 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «МК «Азовсталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 12.08.1987 року по 04.07.2003 року працювала в ПАТ «МК»Азовсталь». За період з 01.01.1998 року роботодавець не індексував її заробітну плату. У лютому 2014 року вона зверталася до відповідача про виплату суми індексації по заробітній платі за період з 01.03.2003 року по 31.07.2003 рік. 11.02.2014 року та 17.02.2014 року вона отримала від відповідача на свій картковий рахунок суму у розмірі 31,30 грн. Із розміром отриманої суми індексації вона згодна, однак,оскільки з вини відповідача сталася затримка виплати всіх належних їй при звільненні сум, просила стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з 01.08.2003 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 25901,09 грн., індексацію по заробітній платі з компенсацією за період з 01.01.1998 року по 01.03.2003 року у розмірі 156,28 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 750 гривень з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів, моральну шкоду у розмірі 200грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати з компенсацією у зв'язку із затримкою її виплати за період з 01.01.1998 року по 01.03.2003р в сумі 156,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31 червня 2003 року по 26 грудня 2014 року у сумі 78240,24 грн, а також моральну шкоду у розмірі 5000,00грн.

Позивачка, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи до суду не з'явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, заперечення представника відповідача ПАТ « МК Азовсталь» Чайкіну Є.О., яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без зміни,перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у період з 12.08.1987 по 31.07.2003 рік перебувала у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь». За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата.

З 01.03.2003 року по 31.07.2003 року (день звільнення) позивачці не проводилася індексація, передбачена діючим законодавством. У лютому 2014 році позивачка звернулася з листом до відповідача про відновлення своїх трудових прав та відповідачем 11.02.2014 року і 17.02.2014 року було перераховано на банківський рахунок кошти в розмірі 31,30 гривень, які складалися із сум індексації заробітній платі з компенсацією втрати частки доходів.

Частково задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на виникнення між сторонами спору щодо розміру заборгованості, стягнув частково середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні, виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності сум індексації та виплаченої позивачеві заробітної плати.

Судова колегія погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. з подальшими змінами, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд, встановивши що позивач звернувся до відповідача про виплату індексації 17.02.2014 року та 11.02.2014 року та 17.02.2014 року грошові кошти були перераховані на його розрахунковий рахунок, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Визначаючи частковий розмір стягуваної суми у розмірі 750 гривень суд врахував частковість задоволення вимог про стягнення індексації заробітної плати і грошової компенсації щодо неї, на яку позивач мав право (31,30 грн. за період з 01.03.2003 року по 31 липня 2003 року), істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком; тривалість часу (понад 10 років), протягом якого за отриманням недоплаченої суми не звертався позивач, що фактично і визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого вимагав позивач.

Наведене дає підстави колегії суддів вважати оскаржуване рішення таким, що ґрунтується на принципі співмірності із задоволеними сумами, що відповідає положенням п. 20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 і узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11, 16.01.2012р. № 6-54цс11.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивачки частково моральну шкоду пропорційно задоволеним вимогам, а тому підстав для скасування рішення і в цій частині не вбачається.

Переглядаючи судове рішення в частині відмови у задоволені позову про стягнення індексації заробітної плати в період з 01.01.1998 року по 01.03.2003 року у сумі 156 гривень 28 копійок , судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 25.04.1997 року) обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком для індексації грошових доходів громадян починається з 01 січня 1997 року, і індексація провадиться, якщо індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків (величина порога індексації).

Обчислення індексу споживчих цін для здійснення подальшої індексації грошових доходів громадян починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків.

Порядок проведення індексації грошових доходів громадян визначається Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством.

Згідно п.1 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 07.05.1998 року № 663 підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який обчислюється з наростаючим підсумком у разі, коли він перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). Базою для обчислення індексу споживчих цін є січень 1998 року.

Індекс інфляції (з урахуванням базового місяця січень 1998 року) за спірний період з 01.01.1998 року по 01.03.2003 року( крім жовтня 1998 року) не перевищував поріг 105 відсотків.

Доводи апелянта, що принаймні за жовтень 1998 року( індекс інфляції 106,2) відповідач заборгував позивачці суму індексації у розмірі 5 гривень 78 копійок, які мають бути стягненні на користь позивача, не спростовують висновків суду.

Так, відповідно, до ч.1 статті 233 КЗпП України ( у редакції на жовтень 1998 року) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із заявою про поновлення пропущених строків позивачка не зверталась, отже підстав для стягнення індексації за жовтень 1998 рік у суду не було.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Головуючий в 1 інстанції: Мельник І.Г.

Доповідач: Гаврилова Г.Л.

Категорія 53