АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 425/1758/14-ц Головуючий 1-ї інстанції: Москаленко В.В.
Провадження № 22-ц/790/307/15 Доповідач - Піддубний Р.М.
Категорія: "договірні правовідносини"
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та ОСОБА_1 було укладено декілька договорів позики, відповідно до умов яких вона передала відповідачці: 25 березня 2005 року - 100 000 грн. зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 1,5 % щомісяця, 14 травня 2006 року - 50 000 грн. зі сплатою 2% щомісяця; 18 серпня 2007 року - 50 000 грн. зі сплатою 2,5% щомісяця; 10 січня 2008 року 60 000 грн. зі сплатою 2,5% щомісяця. Посилаючись на те, що з березня 2014 року відповідачка припинила виплату процентів, борги не повернула, з урахуванням уточнених у вересні 2014 року позовних вимог, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 296 750 грн., яка складається з 260 000 грн. основного боргу та 36 750 грн. заборгованості за процентами.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики у розмірі 260 000 грн. основного боргу, 36 750 грн. процентів, а також судовий збір в розмірі 2 967 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого ОСОБА_2 позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань не виконала, отримані 25 березня 2005, 14 травня 2006 року, 18 серпня 2007 року та 10 січня 2008 за укладеними з ОСОБА_2 договорами позики грошові кошти на вимогу останньої не повернула, правовими наслідками чого є стягнення з неї сум основного боргу та процентів за користування коштами у передбаченому у наданих на підтвердження укладення договорів позики розписках розмірі.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було видано розписки про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів: 25 березня 2005 року - 100 000 грн. під 1,5 %; 14 травня 2006 року - 50 000 грн. під 2%; 18 серпня 2007 року - 50 000 грн. під 2,5%; 10 січня 2008 року - 60 000 грн. під 2,5%.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому дата складання розписки може не співпадати з моментом передачі грошей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1048 передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи № 246 від 10 квітня 2015 року підписи та рукописні записи "ОСОБА_1" у розписках без дати (а.с. 66, 67) від імені ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1.

У розписках зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошові суми, які передаються, розмір процентів за користування ними та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як убачається із матеріалів справи, 10 травня 2014 року ОСОБА_2 направлялися на адресу ОСОБА_1 вимоги про повернення боргу за вищевказаними договорами позики.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, встановивши, що взятих на себе за договорами позики зобов'язань щодо повернення боргу та сплати процентів відповідачка не виконала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 отриманих у позику: 14 травня 2006 року 50 000 грн. та процентів за період з 01 березня по 31 травня 2014 року у розмірі 1 000 грн., 18 серпня 2007 року - 50 000 грн. та 1 250 грн. процентів за вищевказаний період; 10 січня 2008 року - 60 000 грн. та 2 125 грн. процентів за той самий період.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 100 000 грн., отриманих останньою 25 березня 2005 року та 10 500 грн. процентів за користування позикою, оскільки вищевказана сума боргу була повернута позивачці 30 грудня 2008 року, про що свідчить надана відповідачкою розписка, на якій міститься власноручний запис ОСОБА_2 "расписка выплачена полностью 100 000 (сто тысяч)" та її особистий підпис (а.с. 54). Власноручне написання вказаного тексту та належність їй підпису не заперечувалось ОСОБА_2 в судовому засідання суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості (суми основного боргу та процентів) за договором позики від 25 березня 2005 року в розмірі 110 500 (сто десять тисяч п'ятсот) гривень - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, а також підлягає зменшенню до 1 860 грн. 60 коп. розмір судового збору.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 має бути стягнуто на користь ОСОБА_1 552 грн. 50 коп. судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості (суми основного боргу та процентів) за договором позики від 25 березня 2005 року в розмірі 110 500 (сто десять тисяч п'ятсот) гривень - скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині.

Зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 1 860 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 552 грн. 50 коп., сплачений останньою за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді