Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2008 року в сумі 32 129,44 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, 12 березня 2008 року між банком і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № DZXRRX13770119, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 6 240 грн зі сплатою 12 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 02 квітня 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 32 129,44 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 3 768,88 грн, заборгованості за відсотками - 200,83 грн, заборгованості з комісії - 589,68 грн, пені - 25 563,89 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 150,16 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 32 129,44 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу направити на новий судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Під час розгляду справи судами встановлено, що 12 березня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № DZXRRX13770119, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 6 240 грн зі сплатою 12 % річних.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача кредитну заборгованість в розмірі 32 129,44 грн, яка утворилася внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань.

На обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо збільшення строку позовної давності на всі вимоги за кредитним договором до 5 років, позивачем надані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), викладені на окремих аркушах і підписані банком.

Суди, вирішуючи спір, дійшли висновку, що позов підлягає задоволенню, проте з судових рішень взагалі не вбачається, що судами розглядалася заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що заява позичальника містить відмітку про ознайомлення зі згаданими вище Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (а. с. 8).

Проте до вказаної заяви приєднані Умови, які були прийняті набагато пізніше, ніж був укладений кредитний договір від 12 березня 2008 року, про що свідчить їх текст (а. с. 9-27).

Під час розгляду справи суду було надано інший текст цього документа.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Втім, задовольняючи позов та стягуючи з відповідача кредитну заборгованість, суд першої інстанції не зазначив, чому він бере до уваги один доказ та відхиляє інший.

Таким чином, строк позовної давності судом не встановлений.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко