У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість у розмірі 35153,23 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 4 червня 2006 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 1750,09 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12% на рік, кінцевий термін повернення - 1 червня 2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року, укладеним з поручителем ПАТ «А-Банк» на суму 10 000 грн. Відповідач порушив взяті на себе зобовязання, у зв'язку з чим, станом на 21 жовтня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 45 153,23 грн, а саме: 897,92 грн - заборгованість за кредитом, 12 966,18 грн - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 336 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 28 326,79 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 126,34 грн. - штраф (процентна складова). Вказану заборгованість позивач просив стягнути з основного боржника, а 10 000 грн забезпечені порукою просив стягнути з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що строк дії кредитного договору від 4 червня 2006 року закінчився 1 червня 2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 1 червня 2010 року. Позивач звернувся з позовом до суду 27 лютого 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому, суд посилаючись на положенням п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

З урахуванням того, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором настав 1 червня 2007 року, а договір поруки з ПАТ «А-Банк» було укладено після закінчення дії основного договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення боргу за цим договором поруки, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо її припинення. Посилаючись на наведене місцевий суд вважав, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками місцевого суду та, залишаючи без змін ухвалене ним рішення виходив з того, що суд правильно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки відповідно до п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», - кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, а судом правильно встановлені обставини пропуску позивачем строку в межах якого він має право вимагати повернення споживчого кредиту. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, а не за спливом строку позовної давності. При цьому, керувався положенням п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також апеляційний суд вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про припинення поруки відповідно до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а тому до цих правовідносин застосовується ч. 4 ст. 559 ЦК України.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 4 червня 2006 року на підставі заяви позичальника від 4 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_5, як позичальником, було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 1 750,09 грн на споживчі цілі на строк 12 місяців, з терміном повернення кредиту до 1 червня 2007 року включно зі сплатою відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 28,00 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 159,10 грн. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 26 по 30 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 183,63 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно Умов.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) - (далі: Умови) складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом позичальника у заяві.

Відповідно до вказаних Умов п.6.1. у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 6.3. Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості.

Пунктом 6.6. Умов передбачено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за таним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» ДубілетО.В., а позичальником не підписані.

Надаючи оцінку вказаним умовам суди попередніх інстанцій виходили з того, що на час укладення кредитного договору (2006 рік) кредитором був ЗАТ КБ «ПриватБанк», і змінив свою назву 17 липня 2009 року на ПАТ КБ «ПриватБанк», тому вказані Умови, які надані позивачем суду, - не є складовою кредитного договору, який укладено між сторонами у справі.

З розрахунку позивача вбачається, що у відповідача ОСОБА_5 станом на 21 жовтня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 45 153,23 грн, а саме: 897,92 грн. - заборгованість за кредитом; 966,18 грн - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 336 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 28 326,79 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 126,34 грн - штраф (процентна складова).

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову банку суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 258, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності, п.7 ч. 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та послався на те, що позовна давність про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Переглядаючи рішення місцевого суду на предмет законності і обґрунтованості, апеляційний суд виходив з того, що судом правильно застосовано п.7 ч. 13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку із чим, у позові відмовлено за безпідставністю, а не за спливом строку позовної давності. Також посилався на п. 1 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

При застосуванні положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити із того, що у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів суди повинні враховувати положення ЦК України про позовну давність.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 4 лютого 2015 року (справа № 6-239цс14), яка у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості вищевказаного не врахували та належним чином не обґрунтували своїх висновків щодо застосування до спірних правовідносин п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не визначилися з тим, за яких підстав позов банку не підлягає задоволенню, обмежились посиланням на те, що заявлені ним вимоги є безпідставними, при цьому, послались на пропуск строку позовної давності.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушений, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій тощо.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Позивач посилався на те, що мало місце переривання строку позовної давності, оскільки відповідачем були здійснені погашення, останнє з яких відбулось 28 вересня 2012 року в сумі 1462,38 грн.

Разом з тим, суди належним чином цих доводів не перевірили, не встановили чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся, та чи є заявлені ним вимоги обґрунтованими, чи є підстави для відмови у позові з підстав його необґрунтованості, або за спливом строку позовної давності.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
судді І.М. Завгородня
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська