АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Боярській І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правочинів недійсними, за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року тимчасова адміністрація ПАТ «Старокиївський банк» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Національного банку України від 12 травня 2014 року ПАТ «Старокиївський Банк» віднесено до категорії проблемних. З метою збереження власних коштів, які знаходилися на вкладному рахунку у ПАТ «Старокиївський Банк», відповідачем ОСОБА_2 ініційовано процес фіктивного відкриття рахунків фізичними особами, серед яких був і відповідач ОСОБА_3, для штучного зарахування коштів на них у розмірі, що не перевищує суму граничного відшкодування коштів державою в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (200 000 грн.). Для досягнення вказаної мети ОСОБА_3, який вже мав в банку поточний рахунок, 14 травня 2014 року уклав договір банківського вкладу, на виконання якого йому було відкрито вкладний рахунок. Того ж дня працівником банку за розрахунково-касовими операціями кошти з рахунку ОСОБА_2 у розмірі 193 000 грн., які попередньо нібито були видані вкладнику з каси банку, зараховано (нібито внесено готівкою) на поточний рахунок ОСОБА_3, хоча фактично готівкові кошти не вносилися в касу банку. В подальшому кошти, нібито за дорученням ОСОБА_3 з поточного рахунку були перераховані на його вкладний рахунок. Вважаючи, що договори, укладені між сторонами у справі, та розрахунково-касові операції, здійснені відповідачами, мають

____________________________________________________

Справа № 752/15410/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/1416/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

ознаки фіктивних та удаваних правочинів, які не відповідають інтересам держави, позивач просить визнати вказані договори недійсними.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити та визнати недійсними договір банківського рахунку № 7577 від 16 квітня 2014 року та договір банківського вкладу № 05/1063-2014 від 14 травня 2014 року, укладені між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що судом не дана належна оцінка доказам фіктивності правочинів та необґрунтовано покладено на позивача обов'язок доведення умислу відповідачів на вчинення правочинів, що суперечать інтересам держави та суспільства.

В суді апеляційної інстанції представник тимчасової адміністрації ПАТ «Старокиївський банк» - Савескул-Савело В.О. та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Шевченко П.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_8 у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року залишити без змін. Посилався, зокрема, на ті обставини, що позивачем не надано доказів на підтвердження фіктивності чи удаваності вказаних правочинів. Натомість, наявні в матеріалах справи документи свідчать про відповідність укладених між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський банк» договорів всім вимогам закону. Крім того, вказував на те, що особи відповідачів взагалі між собою не пов'язані.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

При розгляді справи судом встановлено, що 3 грудня 2012 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу

№ 12/1008-2012, відповідно до якого на ім'я останнього відкрито вкладний рахунок в національній валюті (а.с. 95).

16 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський банк» укладено договір банківського рахунку № 7577 (а.с. 100).

Постановою Національного банку України від 12 травня 2014 року № 276/БН ПАТ «Старокиївський банк» віднесено до категорії проблемних.

Також встановлено, що 14 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір банківського вкладу № 05/1063-2014, відповідно до якого відкрито вкладний рахунок. Того ж дня на вказаний рахунок ОСОБА_3 внесені грошові кошти в сумі 193 000,00 грн. (а.с. 101-104).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 червня 2014 року № 50, прийнятим на підставі постанови Національного банку України від 17 червня 2014 року № 365 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», банк виведено з ринку та з 18 червня 2014 року запроваджено у ньому тимчасову адміністрацію

(а.с. 9).

Вказані обставини також визнані особами, які беруть участь у справі, та підтвердилися під час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновків про те, що позивачем не було доведено наявності у правочинах, укладених відповідачами та банком, ознак фіктивності (відсутності наміру на створення юридичних наслідків), удаваності (вчинення правочинів для приховання інших), а також не надано доказів на підтвердження умислу відповідачів вчинити правочини, що суперечать інтересам держави та суспільства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Положеннями ст. 234 ЦК України передбачено, що правочин є фіктивним, якщо його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від

6 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Натомість, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом встановлено, що матеріали справи та подані сторонами докази, свідчать лише про те, що відповідачами було досягнуто реального настання юридичних наслідків вчинених ними дій, і, зокрема, ОСОБА_2 дійсно було закрито належний йому вкладний рахунок та отримано грошові кошти у розмірі 4 118 989,22 грн. 13 травня 2014 року, а ОСОБА_3, в свою чергу, 14 травня 2014 року внесено на належний йому поточний рахунок грошові кошти у розмірі 193 000,00 грн.

Разом з тим, у справі відсутні докази того, що зазначені договори пов'язані між собою. Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник відповідачів,

ОСОБА_3 при укладенні договорів на належний йому рахунок були внесені особисті кошти, і він бажав настання юридичних наслідків.

Враховуючи викладене, судом вірно встановлено, що між банком та відповідачами виникли саме ті права та обов'язки, які випливали зі змісту вчинених ними дій.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме покладено на позивача обов'язок доведення умислу відповідачів на вчинення правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства.

В обґрунтування своїх доводів, апелянт вказує, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 228 ЦК України доведення умислу сторін правочину необхідне лише у разі заявлення вимог щодо стягнення всього отриманого сторонами за правочином в дохід держави.

Такі доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Зі змісту вказаної норми, а також з урахуванням того, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України), вбачається, що при вчиненні правочинів сторонами переслідується певна мета.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, такою метою є набуття, зміна або припинення цивільних прав та обов'язків, що суперечать саме інтересам держави і суспільства.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обов'язок доказування умислу відповідачів на вчинення правочинів саме з метою суперечності їх інтересам держави та суспільства покладений на позивача, оскільки він посилався на це, як на підставу недійсності зазначених правочинів.

До тверджень представника апелянта про те, що оспорювані ним правочини були вчинені відповідачами свідомо після визнання банку неплатоспроможним, колегія суддів ставиться критично, оскільки вони не відповідають іншим доказам по справі.

Зокрема, з пояснень сторін та з матеріалів справи вбачається, що постановою Національного банку України від 17 червня 2014 року № 365 ПАТ «Старокиївський банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, натомість, договір банківського вкладу № 05/1063-2014 ОСОБА_3 укладено 14 травня 2014 року. Що стосується заяви про закриття вкладного рахунку та видачу коштів, яку ОСОБА_2 подано 5 травня 2014 року, та договору банківського рахунку № 7577 ОСОБА_3, який укладено 16 квітня 2014 року, то слід звернути увагу на те, що ці дії вчинені навіть до віднесення банку до категорії проблемних (постанова Національного банку України від 12 травня 2014 року № 276/БН).

Доводи апелянта з приводу вчинення вказаних банківських операцій за участю відповідачів в післяопераційний час після закриття каси банку (а.с. 106) не беруться до уваги колегією суддів, як такі, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскільки проведення внутрішньобанківських операцій не є підставою для визнання договорів вкладу та банківського рахунку недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги з приводу невідповідності рішення нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді тане вказують на підстави, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко