АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Оніщука М.І., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» - Апостолової Вікторії Вікторівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 752/14668/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15279/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до ДП "Об'єднання спортивно-господарських споруд" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовувала тим, що 30 жовтня 2013 року вона була прийнята на роботу на посаду бухгалтера провідного спеціаліста до відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП "Об'єднання спортивно - господарських споруд". 08 серпня 2014 року позивач була звільнена з посади бухгалтера провідного спеціаліста за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки 18 липня 2014 року нею була написана заява про надання відпустки, після чого на пропозицію директора підприємства позивач також написала заяву про звільнення за власним бажанням з 07 серпня 2014 року, тобто в останній день відпустки, оскільки саме за таких умов керівник погодився надати відпустку. 22 липня 2014 року ОСОБА_2 написала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням, яку відправила цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення, заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням роботодавець отримав 04 серпня 2014 року. 08 серпня 2014 року позивач після закінчення відпустки вийшла на роботу, була допущена до роботи та працювала до обідньої перерви, однак о 12 год. 10 хв. їй надали наказ про звільнення позивача з 07 серпня 2014 року та ознайомили з ним. Вважає, що оскільки вона скористалась своїм правом на відкликання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням до припинення трудових правовідносин, відповідач не вправі був звільнити її з роботи за поданою нею заявою про звільнення за власним бажанням від 18 липня 2014 року. Просила суд поновити її на роботі на посаді бухгалтера провідного спеціаліста до відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП "Об'єднання спортивно - господарських споруд" з 08 серпня 2014 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2014 року по час встановлення судом рішення, а також стягнути на відшкодування моральної шкоди 5000 грн., оскільки внаслідок незаконного звільнення вона знаходилася у тривалому хвилюванні через скрутне матеріальне становище, а від

втрати єдиного заробітку були порушені нормальні життєві зв'язки. Також просила суд скасувати

наказ № 45-к від 07 серпня 2014 року про звільнення ОСОБА_2

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ № 45-к від 07 серпня 2014 року виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Об'єднання спортивно-господарських споруд» Крячека Юрія Вячеславовича про звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера провідного спеціаліста за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді бухгалтера провідного спеціаліста Державного підприємства «Об'єднання спортивно-господарських споруд» з 08 серпня 2014 року. Стягнуто з Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 серпня 2014 року по 05 листопада 2014 року у розмірі 9402,44 грн. та на відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Об'єднання спортивно-господарських споруд» в дохід держави 243,60 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді бухгалтера провідного спеціаліста Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» з 08 серпня 2014 року допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» - Апостолова В.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що заява про звільнення написана ОСОБА_2 добровільно і свідомо. Жодного примусу щодо звільнення з боку керівництва не було, низка працівників є безпосередніми свідками цієї ситуації. В чому саме полягав примус ОСОБА_2 в судовому засіданні не пояснила і не довела. Вважає, що така поспішність у поданні заяви про відпустку, а подальшому і заяви про звільнення було здійснено з метою уникнути відповідальності за винні дії. Зазначене Відповідач обґрунтовував низкою Доказів, які судом не були достатньо об'єктивно вивчені і взяті до уваги під час винесення рішення.

Звертає увагу суду, що судом першої інстанції було проігноровано пояснення Відповідача про те, що ОСОБА_2 08.08.2014р. не приступала до роботи, а прийшла на територію підприємства лише забрати свою трудову книжку, про що свідчить складений акт, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 41).

Вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки вона у своїй позовній заяві лише зазначила загальні поняття отриманої моральної шкоди, при цьому не надала суду жодних доказів. При цьому, відповідач надав суду для ознайомлення і оцінки інформацію із офіційної мережі "В Контакте", де ОСОБА_2 ділиться зі всіма моментами того життя, фотографіями, коментарями, з яких жодних моральних страждань, психологічної травми, погіршення стосунків з рідними і знайомими не спостерігається (а.с. 42 - 55).

Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до рішення суду стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 серпня 2014 року по 05 листопада 2014 року у розмірі 9 402,44 грн., однак розрахунок зазначеної суми ґрунтується на довідці відповідача від 19.08.2014 року 213, розрахунки якої дещо не точні, оскільки заробітна плата не може бути виплачена без утримання податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, так само як і заробітна плата за час вимушеного прогулу, тому вважає за необхідне здійснити перерахунок сум, належним до виплат ОСОБА_2

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 була прийнята на посаду бухгалтера провідного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП "Об'єднання спортивно-господарських споруд", згідно наказу № 180-к від 30.10.2014 р.

18 липня 2014 року ОСОБА_2 власноруч написала заяву про надання їй частини щорічної відпустки за 2013 рік на 18 календарних днів з 21 липня 2014 року.

Наказом № 61-в від 18 липня 2014 року ОСОБА_2 надана відпустка з 21 липня 2014 року по 07 серпня 2014 року.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в той же день 18 липня 2014 року ОСОБА_2 власноруч написала заяву про звільнення її за власним бажанням після закінчення щорічної відпустки з 07 серпня 2014 року.

22 липня 2014 року позивач направила до ДП "Об'єднання спортивно- господарських споруд" заяву про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням від 18 липня 2014 року. Ця заява була відправлена цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. Відповідач отримав дану заяву 04 серпня 2014 року.

Також встановлено, що наказом № 45-к від 07 серпня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади бухгалтера провідного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП і "Об'єднання спортивно-господарських споруд" за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Не заперечується сторонами, що після закінчення відпустки позивач вийшла на роботу, була допущена до роботи та до обідньої перерви працювала. О 12 год. 10 хв. їй надали наказ про звільнення з 07 серпня 2014 року та ознайомили позивача з ним, в кінці даного робочого дня ОСОБА_2 видали трудову книжку з записом про звільнення за власним бажанням.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористалася своїм правом на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням до припинення трудових правовідносин, тому відповідач не вправі був звільнити її з роботи за поданою нею заявою про звільнення за власним бажанням від 18 липня 2014 року.

Звільнення працівника за власним бажанням здійснюється у порядку, визначеному ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що Верховний Суд України у своїй постанові № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» виклав аналогічну позицію з цього питання, а саме працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КзпП України, законодавцем встановлений двохтижневий строк попередження про наступне звільнення, погодження якого за згодою сторін не передбачене законодавством про працю.

З огляду на фактичні обставини справи, вбачається, що з часу подачі 18 липня 2014 року заяви про звільнення за власним бажанням та до відбуття у відпустку 21 липня 2014 року позивач перебувала на своєму робочому місці, тобто менше двох тижнів, 22 липня 2014 року відкликала свою заяву про звільнення, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача з роботи 07 серпня 2014 року є незаконним.

Відносно доводів апеляційної скарги, що заява про звільнення написана ОСОБА_2 добровільно і свідомо, жодного примусу щодо звільнення з боку керівництва не було, а поспішність у поданні заяви про відпустку, а подальшому і заяви про звільнення було здійснено з метою уникнути відповідальності за винні дії, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, апелянтом не надано доказів на її обґрунтування а саме: не надано доказів винної поведінки, а саме - наказів про попередження працівника, застосування заходів дисциплінарного впливу тощо.

Водночас, матеріалами справи знайшло підтвердження відкликання позивачем своєї заяви про звільнення, таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки наказ про звільнення є незаконним, судом першої інстанції вірно задоволено вимоги про поновлення позивача на посаді бухгалтера провідного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП "Об'єднання спортино-господарських споруд" з 08 серпня 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, як пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. З розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяць роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктам 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У довідці ДП "Об'єднання спортивно-господарських споруд" № 213 від 19 серпня 2014 року наведено розмір заробітної плати позивача помісячно (а.с. 12).

Заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці роботи складала 3 159,31 грн. (19 робочих днів червня) та 3 109 грн. (23 робочі дні липня) Відповідно середньоденна заробітна плата становить 149,25 гривень (6268,31:42 день= 149,25).

Відносно доводів апеляційної скарги, що оскільки розрахунок зазначеної суми ґрунтується на довідці відповідача від 19.08.2014 року 213, розрахунки якої відповідач вказує як не точні, адже заробітна плата не може бути виплачена без утримання податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, так само як і заробітна плата за час вимушеного прогулу, тому необхідно здійснити перерахунок сум, належним до виплат ОСОБА_2, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції прийнято рішення про стягнення з ДП "Об'єднання спортивно-господарських споруд" на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 63 робочих днів за період з 08 серпня 2014 року по день ухвалення рішення судом - 05 листопада 2014 року суму в розмірі 9 402,44 грн., однак колегія суддів вважає, що вказану суму необхідно зменшити, врахувавши наступне.

Відповідно до ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до п.1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці".

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до вищезазначеного Закону нараховується єдиний внесок.

З наявної в матеріалах справи довідки Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» (а.с. 100) вбачається, що сума компенсаційних виплат згідно рішення суду за період з 08.08.2014 р. по 05.11.2014 р. складає 7753,90 грн.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що обов'язок відповідача утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового Кодексу, визначений законодавчо, а тому наявні підстави для задоволення вказаних вимог апеляційної скарги в цій частині, що є наслідком до зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 серпня 2014 року по 05 листопада 2014 року у розмірі 9402,44 грн., а саме необхідно змінити вказану суми шляхом зменшення до 7753,90 грн. (Сім тисяч сімсот п'ятдесят три гривні 90 коп.)

Колегія суддів вважає вірним, на підставі ст. 88 ЦПК України, стягнення з відповідача на користь держави судового збору в сумі 243,60 гривень.

Також обґрунтовано, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованості відшкодування моральної шкоди позивачу, колегія суддів вважає їх недоведеними з огляду на таке.

Відповідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що факт наявності моральної шкоди є доведеним, відтак наявні підстави для її стягнення, тому доводи апеляційної скарги в цій її частині висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадку скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» - Апостолової Вікторії Вікторівни - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада2014 року в частині стягнення з Державного підприємства «Об'єднання спортивно - господарських споруд» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 серпня 2014 року по 05 листопада 2014 року у розмірі 9402,44 грн. - змінити шляхом зменшення суми до 7753,90 грн. (Сім тисяч сімсот п'ятдесят три гривні 90 коп.)

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 листопада2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: