АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/215/2015 Головуючий в І інстанції Охтень А.А.
Категорія 19 Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року січня місяця 28 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук Л.П.
Суддів:Полікарпової О.М.
Базіль Л.В.
При секретарі: З участю прокурора Мироненко І.С. Декалюка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Голопристанського району на рішення Голопристанського районного суду від 20 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ВДВС Голопристанського РУЮ про визнання правочину удаваним,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 вересня 2013 року ОСОБА_8 надала їм довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 на продаж належного їй нерухомого майна - спального корпусу і тарного складу, що розташовані по АДРЕСА_1.

Насправді між ними і ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу частини майнового комплексу, цей правочин вони приховали щоби уникнути додаткових витрат.

Те, що фактично між ними укладено договір купівлі-продажу підтверджується виконанням умов цього договору, а саме: вони заплатили за нерухоме майно 20 тисяч доларів відповідачці, про що свідчить її розписка, а ОСОБА_8 передала їм спірне майно.

Вважають, що довіреність від 26 вересня 2013 року є удаваним правочином.

Виготовляючи витяги з реєстру, довідалися, що постановою державного виконавця Голопристанського РУЮ 14.11.2013 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, чим порушується їх право власності.

Позивачі просили визнати удаваним правочин, укладений у формі довіреності, встановити, що 26.09.2013 року між сторонами довіреності фактично укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна та звільнити з-під арешту спірне майно.

Рішенням Голопристанського районного суду від 20 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено.

Визнано, що 26.09.2013 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу частини спального корпусу №1 з двох кімнат, позначених у технічному паспорті на домоволодіння літ. «З», загальною площею 18,2кв.м і тарний склад, позначений у технічному паспорті на домоволодіння літ. «Л» в АДРЕСА_1.

Звільнено з-під арешту, накладеного згідно постанови державного виконавця ВДВС Голопристанського РУЮ від 14.11.2013 року нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за договором купівлі продажу від 26.09.2013 року у вигляді спального корпусу і тарного складу.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор Голопристанського району звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій поставив питання про скасування судового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній та просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволенні їх позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та визнаючи довіреність, видану ОСОБА_8 26 вересня 2013 року удаваним правочином, суд першої інстанції виходив з того, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, що підтверджується сплатою покупцем продавцю 20 тисяч доларів США, передачею продавцем позивачам правоустановчих документів, ключів та використання останніми нерухомого майна за призначенням.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 28 грудня 2006 року ОСОБА_8 є власником цілісного майнового комплексу, що розташований в АДРЕСА_1. До його складу входить в тому числі і спірне нерухоме майно, а саме: спальний корпус №1 літ. «З» та тарний склад літ. «Л».

Довіреністю від 26 вересня 2013 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_8 уповноважила позивачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 продати належну їй частину цілісного майнового комплексу, що розташований в АДРЕСА_1, частини спального корпусу - 2-х кімнат загальною площею 18,2кв.м, спального корпусу літ. «З», що знаходиться за тією ж адресою.

Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За приписами ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, за довіреністю від 26.09.2013 року, за якою позивачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 були представниками ОСОБА_8, не мали права укладати правочини в своїх інтересах, тому їх доводи про те, що укладаючи довіреність сторони насправді уклали договір купівлі-продажу є неспроможними.

Крім того, довіреність є одностороннім правочином, за яким права і обов'язки виникають лише у однієї сторони.

Договір купівлі-продажу є двостороннім правочином оскільки за договором купівлі-продажу (ст.655 ЦК) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) у сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було законних підстав вважати довіреність удаваним правочином.

Крім того, позивачами на підтвердження сплати грошових коштів надана незавірена ксерокопія розписки, яка не є належним доказом, бо не відповідає вимогам ст.64 ЦПК України.

Доказів отримання позивачами від ОСОБА_8 оригіналів правоустановчих документів, ключів від приміщень, фактичним користуванням спірним майном також не надано.

Крім того, справа розглянута за відсутності відповідачки ОСОБА_8 і відповідно не з'ясована думка останньої щодо удаваності, виданої нею довіреності.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що не передбачені удаваним правочином.

На думку колегії зазначені обставини позивачами не доведені.

Звільняючи з-під арешту нерухоме майно, судом фактично не встановлено, чи накладався арешт взагалі, з урахуванням того, що до справи не долучена постанова державного виконавця від 14.11.2013 року, на яку посилалися позивачі у позові, а суд - у рішенні.

У разі її наявності до розгляду справи мав би бути залучений кредитор, на користь якого накладався арешт.

За встановленого, колегія суддів вважає, що постановлене судом першої інстанції рішення про задоволення позову ОСОБА_7 слід скасувати і ухвалити нове про відмову у його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, в силу ст.ст.235,237,238,655,657 ЦК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Голопристанського району задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду від 20 грудня 2013 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук