Справа № 304/1067/14-ц
Провадження № 2/304/35/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Шешені М. О.,

при секретарі - Готра І.В.,

з участю позивачки - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 16 лютого 1991 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який був зареєстрований у виконкомі Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є повнолітня та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Сімейним життям не проживають уже більше п'яти років та не ведуть спільного господарства. Крім цього, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме не відвідує неповнолітну доньку, не цікавиться її здоров'ям та вихованням, не виявляє бажання створити належні матеріально-побутові умови для проживання своєї дитини та не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, а тому просить шлюб між нею та ОСОБА_2 - розірвати та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 650 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 змінила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, просила неповнолітню дитину ОСОБА_4 після розлучення залишити проживати при ній.

У судовому засіданні неповнолітня дитина ОСОБА_4 просила суд залишити проживати її біля матері ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечив проти задоволення змінених позовних вимог та разом з цим не заперечив проти того, щоб неповнолітня дитина ОСОБА_4 після розлучення залишити проживати при матері ОСОБА_1

Суд, заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Так, у судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, 16 лютого 1991 року було зареєстровано шлюб у виконкомі Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів від 16 лютого 1991 року зроблено відповідний актовий запис за №01.

Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим виконкомом Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №03 від 21 лютого 2000 року та донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час є повнолітньою.

Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, відносини між ними ускладнилися, на даний час взагалі не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, а отже збереження шлюбу буде суперечити їх же інтересам.

Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З урахуванням того, що позов подано одним із подружжя, а також того, що продовжувати подальше спільне сімейне життя позивачка з відповідачем не бажає, а отже подальше збереження їхнього шлюбу буде суперечити їх же інтересам, тому суд вважає, що позов слід задовольнити.

Разом з цим, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно положень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, мають проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей.

З врахуванням вищевикладеного, а також того, що протягом усього цього часу неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю та ураховуючи те, що батько не заперечив проти задоволення того, щоб донька залишилася після розірвання шлюбу проживати при матері, тому суд вважає, що доньку - ОСОБА_4 після розлучення слід залишити проживати при матері ОСОБА_1

Також, під час розгляду справи встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своєї дитини, а саме неповнолітньої доньки ОСОБА_4, утримувати, виховувати і забезпечувати її.

Отже, такими діями, відповідач порушує свої зобов'язання закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Як уже зазначалося вище у принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення".

У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи".

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства"від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст. 12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов"язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов"язком як матері, так і батька.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не утримує свою неповнолітню дитину, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на її утримання.

Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме: у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сім"ї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дитини є задовільний, та ту обставину, що він ніде непрацюєі має нерегулярний дохід зі слів позивачки, а також те, що мати дитини, на час розгляду справи ніде не працює, й вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягнути аліменти на утримання доньки Уляни в твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн.00 коп. щомісячно, починаючи з дня пред"явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовна заява ОСОБА_5 подано 17.11.2011 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дитину.

В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв'язку з тим, що позивачка за заявлену нею позовну вимогу про розірвання шлюбу сплатила судові витрати в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., як сплачений судовий збір, тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Тому, керуючись ст. ст. 11, 15, 81, 88, ч.4 ст.174, 212-215, 218, 367 ЦПК України, ст.51 Конституції України, Декларацією прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року, ст.ст. 104, 110, 112, 113, 155, 180, 181,183 СК України, Законом України "Про охорону дитинства", суд,-

В И Р І Ш И В:

Змінений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований 16 лютого 1991 року виконкомом Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №01 - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця АДРЕСА_1 (зареєстрованого в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, мешканки АДРЕСА_3 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 400 (чотириста) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 07 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відновити дошлюбне прізвище - ОСОБА_1.

Після розірвання шлюбу, неповнолітну доньку-ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, слід залишити проживати при матері ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 243 (двісті сорок три) грн.60 коп., як сплачений судовий збір.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн.60 коп.,

Рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: Шешеня М. О.