Справа № 363/4296/14 Головуючий у І інстанції Войнаренко Л.Ф.
Провадження № 22-ц/780/1864/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 47 17.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Відділ державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Заявлені вимоги мотивувала тим, що із 19 липня 1992 року по 27 травня 2005 року перебувала у шлюбі із відповідачем, від якого мають синів ОСОБА_5, 1993 року народження, та ОСОБА_6, 2006 року народження. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2008 року із відповідача на її користь стягнуто на утримання дітей аліменти у розмірі 1/3 частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 08 лютого 2008 року, а також 500 грн. щомісячно на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. В зв'язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів утворилась заборгованість, яка складає 6745,96 грн. та 48291,97 грн. відповідно. В зв'язку з ухиленням ОСОБА_1 від сплати аліментів 14 травня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області за результатами розгляду справи за обвинуваченням відповідача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, останнього було визнано винним в скоєнні злочину та притягнуто до кримінальної відповідальності. Оскільки заборгованість відповідачем не погашається, вона має право на отримання неустойки в розмірі 1 % за кожен день прострочення. Просила стягнути із відповідача на користь позивача неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 787068,51 грн. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року позов ОСОБА_2 частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 638283,12 грн. та понесені судові витрати 3654 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року в частині визначення розміру пені, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів згідно з розрахунком ОСОБА_1 В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що судом першої інстанції безпідставно було відхилено наданий ним розрахунок пені. Крім того, судом першої інстанції було залишено поза увагою ті обставини, що він не був належним чином повідомлений державним виконавцем щодо наявності заборгованості по аліментах та строку її погашення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дітей та дружини з 08 лютого 2008 року та має заборгованість по сплаті аліментів, а тому із нього на користь позивача мають бути стягнуті аліменти в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі із 19 липня 1992 року і є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 березня 2008 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 08 лютого 2008 року і до їх повноліття, а також аліменти у твердій грошовій сумі 500 грн. на утримання ОСОБА_2 до досягнення сином ОСОБА_6 трьохрічного віку, починаючи з 08 лютого 2008 року (а. с. 75).

В матеріалах справи знаходяться копії із матеріалів виконавчого провадження, із яких вбачається, що листами від 03 жовтня 2008 року ВДВС Вишгородського районного управління юстиції направив ОСОБА_1 копії постанов про відкриття виконавчих проваджень та зобов'язав сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 1/3 частки з заробітної плати до повноліття дітей (699,32 грн. в місяць для непрацюючих)та 500 грн. Попереджено, що при несплаті боргу більше трьох місяців буде проведено опис майна з подальшою реалізацією в рахунок погашення заборгованості (а. с. 76 - 77).

Листами ВДВС Вишгородського районного управління юстиції відповідач неодноразово попереджувався про наявність заборгованості по аліментах та необхідність її погашення (а. с. 78 - 80).

Вимогами ВДВС Вишгородського районного управління юстиції від 06 серпня 2010 року, від 11 серпня 2011 року, 03 грудня 2013 року зобов'язано ОСОБА_1 з'явитися до державного виконавця для вирішення питання щодо подальшої сплати аліментів та попереджено про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів за ст. 164 КК України (а. с. 81, 82, 87).

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 164 ч. 1 КК України за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей визнано ОСОБА_1 винним в скоєнні злочину і засуджено до 1 року обмеження волі, при цьому допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 свою вину в скоєнні злочину визнав частково і показав суду, що він знає про необхідність сплачувати аліменти на утримання дітей, допомогу дітям надавав особисто декілька разів, легковажно відноситься до наслідків невиконання ним рішення суду по сплаті аліментів. Також в судовому засіданні досліджувалася довідка розрахунку заборгованості, за яким загальна сума заборгованості з 08 лютого 2008 року по 06 грудня 2012 року становить 34774,82 грн. (а. с. 13).

Листом ВДВС Вишгородського районного управління юстиції від 05 листопада 2014 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надсилалася довідка-розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якої за період з 08 лютого 2008 року по 01 листопада 2014 року становить 46767,63 грн. (а. с. 56).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач має право на стягнення пені відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, оскільки відповідачем не надано доказів поважності причин несплати аліментів своєчасно.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений державним виконавцем щодо наявності заборгованості та строку її погашення, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, із рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 березня 2008 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був особисто присутній в судовому засіданні, проти позову не заперечував, таким чином був обізнаний про наявність рішення про стягнення із нього на користь ОСОБА_2 аліментів, їх розмір та строк, із якого стягнуто аліменти.

За місцем реєстрації ОСОБА_1 державним виконавцем неодноразово направлялися листи і вимоги про зобов'язання сплачувати аліменти та необхідність погашення заборгованості по аліментах.

Крім того, вироком Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2013 року ОСОБА_1 було засуджено за ст. 164 ч. 1 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів та встановлено, що ОСОБА_1 злісно ухиляється від сплати аліментів, будь-якої матеріальної допомоги не надає, на попередження державного виконавця не реагував.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини ОСОБА_1 в ухиленні від сплати аліментів колегією суддів відхиляються.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного нарахування судом суми неустойки, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи з суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Суд першої інстанції всебічно дослідив розрахунок на а. с. 110, наданий позивачем, і обґрунтовано визнав його достовірним, оскільки даний розрахунок відповідає принципам нарахування неустойки по аліментам. Так, судом з'ясовано розмір несплачених аліментів за кожен місяць на підставі довідки державного виконавця про розмір заборгованості, виведено розмір 1 % за відповідний місяць та визначено, що сума, яка складає цей 1 %, має сплачуватися за всі дні прострочення. Шляхом додавання сум неустойки за кожен місяць визначено загальний розмір неустойки в сумі 638283,12 грн.

Отже, в даному випадку не відбувається додавання суми боргу за попередній місяць до суми боргу за наступний місяць, на що вказує апелянт, оскільки розрахунок пені за кожен місяць здійснюється окремо.

Доводами апеляційної скарги розрахунок, проведений судом першої інстанції, не спростований.

Судом першої інстанції було вірно не враховано заперечення відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, що із моменту ухвалення вироку від 14 травня 2013 року він здійснює виплату аліментів за поточні періоди, оскільки це не впливає на наявність заборгованості за минулий період.

Доводи апелянта щодо неврахування судової практики та відповідності його позиції по розрахункам рішенню Апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2013 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2013 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2013 року про стягнення заборгованості по аліментам висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині відмови в іншій частині позову рішення суду ніким не оскаржено і відтак не є предметом розгляду апеляційного суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.