АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 644/8661/14-ц Головуючий 1 інст. - Савченко Д.М.
Провадження № 22ц/790/1298/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації, -

встановила:

29 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила усунути перешкоди в здійсненні нею права власності шляхом виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з паспортної реєстрації за цією адресою.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що відповідачі використовують житлове приміщення не за призначенням, а саме використовують його як майстерню по виготовленню меблів, порушують правила співжиття, вчиняють свари та скандали, погрожують їй, спричинили їй тілесні ушкодження, тобто створюють неможливі умови для сумісного проживання. Вона неодноразово зверталася з приводу неправомірних дій до правоохоронних органів, але відповідачі не змінили своєї поведінки, а тому вона вимушена звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином та своєчасно, про причини неявки до суду не повідомили. Зі згоди позивача та її представника суд провів заочний розгляд справи у відсутність відповідачів.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові та зняття їх з паспортної реєстрації за цією адресою відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховані положення ст. 319 Цивільного кодексу України, а відповідачі не мають права власності за житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Харкові, власником ? частини якого є вона. Відповідачі систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим спільне проживання з ними в одному будинку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.157 Житлового кодексу України, член сім'ї власника житлового будинку може бути виселений у випадках, передбачених ч.1 ст.116 Житлового кодексу України в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст.156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку, що проживають разом з ним в належному йому будинку, користуються житловим приміщенням нарівні з власником житлового будинку, якщо при їх вселенні не було встановлено іншого порядку користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування жилим приміщенням.

Статтею 116 ч.1 Житлового кодексу України, передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї чи інші особи, що сумісно з ними проживають систематично руйнують чи пошкоджують житлове приміщення, або використовують його не за призначенням, чи систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а міри попередження чи суспільного впливу залишилися безрезультатними, виселення винних за вимогою наймодавця чи інших зацікавлених осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Позивач є власником ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові відповідно до договору купівлі-продажу від 06.09.2001 року (а.с.12).

Відповідач ОСОБА_2 - невістка позивача - дружина її сина та ОСОБА_3 - дочка ОСОБА_2 від першого шлюбу, були вселені до житлового будинку позивачем в якості членів її сім'ї і зареєстровані в ньому.

З пояснень позивача, її представника судом першої інстанції вбачалося, що 21.06.2014 року відповідачі на ґрунті особистих неприязне них відносин з позивачем спричинили їй тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції зазначав, що надані суду письмові докази - довідка з лікарні №25, висновок судово-медичної експертизи №1337-С/14 (а.с.14,15-19) підтверджують факт спричинення позивачу тілесних ушкоджень, однак висновку про те, чиїми неправомірними або злочинними діями їй були спричинені ці тілесні ушкодження, наразі немає. Заява ОСОБА_1 була зареєстрована в ЄРДР 24.06.2014 року, однак рішення по цьому матеріалу не прийнято, про що і заявили в судовому засіданні позивач та її представник.

Інших доказів, що підтверджували б неправомірні дії відповідачів, їх порушення, дії, що унеможливлюють сумісне співжиття та систематичність цих порушень, позивачем та її представником надано не було.

Доводи позивача про те, що відповідачі використовують житлове приміщення не як житло, а як майстерню по виготовленню меблів також належними доказами не доведено. Позивач у судовому засіданні пояснила, що цим займається її син - ОСОБА_4, однак до нього вона позовних вимог не заявляє. Надані ксерокопії якихось зображень, суд першої інстанції вважав (а.с.22-23) не належними доказами, так як вони не відображають місця, часу та таке інше.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведені такі дії відповідачів, як систематичне руйнування чи пошкодження житлового приміщення, або використання його не за призначенням, чи систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, відсутня систематичність порушень, як того вимагає положення ст.116 ЖК України, так як до відповідачів не застосовувалися ніякі міри ні попередження, ані заходи громадського впливу, а тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів та зняття їх з паспортної реєстрації за вказаною адресою.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді колегії: -