Справа № 360/1964/14 Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/619/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 1 29.01.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Немішаївський агротехнічний коледж», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсними наказу про приватизацію, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року позивачзвернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що він із 1987 року разом із матір'ю ОСОБА_3, вітчимом ОСОБА_2 та братом ОСОБА_6 був зареєстрований і мешкав у наданій на їх сім'ю квартирі АДРЕСА_1. Вказував, що у 2011 році його мати померла і стосунки із вітчимом ОСОБА_2 погіршилися. Тоді ж у 2011 році вітчим подав позов до суду про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. Під час розгляду судом цієї справи він дізнався, що спірна кваритра була приватизована у 1997 році вітчимом лише на двох осіб - вітчима і матір. Посилався, що він у 1997 році був зареєстрований у спірній квартирі і відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» поряд із вітчимом і матір'ю мав право на приватизацію відповідної частини житла, а відтак приватизація квартири лише на двох осіб порушує його права та вимоги закону.

У зв'язку із наведеним просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № 77 від 19 березня 1997 року, видане Немішаївським радгоспом-технікумом, визнати недійсним наказ Немішаївським радгоспом-технікуму від 12 березня 1997 року визнати за ним право власності на 1/3 частину спірної квартири.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

ОСОБА_1, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд дав невірну оцінку доказам у справі, зокрема факту його реєстрації у спірній квартирі на момент її приватизації. Також суд всупереч вимогам цивільного процесуального закону не врахував обставини, встановлені у рішенні апеляційного суду Київської області від 5 червня 2012 року, де зазначено, що при приватизації квартири його права порушені.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом по Немішаївському радгоспу-технікуму № 143 від 12 березня 1997 року (на даний час Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Немішаївський агротехнічний коледж») було задоволено прохання наймача ОСОБА_2 і передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1. На підставі даного наказу 19 березня 1997 року Немішаївський радгосп-технікум видав свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3

У 2011 році ОСОБА_3 померла. Її спадкоємцями є сторони у справі.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються сторонами.

Також судом встановлено, що на момент приватизації відповідачем спірної квартири у 1997 році позивач був зареєстрований у цій квартирі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на момент приватизації позивач не мешкав у спірній квартирі і за ним не зберігалося право на житло, а тому не мав права на її приватизацію.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони зроблені в результаті порушення судом норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 1997 рік) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст.3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до положень ч.1 ст.5 вказаного Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Отже за змістом даних норм право на приватизацію житла має в тому числі особа, за якою зберігається право на житло.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути

виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 був зареєстрований із 1987 року у спірній квартирі, яка є місцем його реєстрації і проживання до цього часу. Позивач не був визнаний таким, що втратив право на житло, виселений, тощо і за ним зберігалося право на житло, що свою чергу дає підстави для висновку, що він мав право на участь у приватизації квартири.

Суд вказаних обставин та вимог закону не врахував і прийшов до помилкового висновку, що за позивачем не зберігалося право на житло у спірному житлі.

Крім того, вирішуючи спір, суд залишив поза увагою наявне у справі рішення апеляційного суду Київської області від 5 червня 2012 року, яке є чинним, у спорі за участю тих же осіб, яким встановлено, що ОСОБА_1 на момент приватизації спірної квартири мав право на участь у її приватизації. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на момент приватизації відповідачем житла у 1997 році був зареєстрований у спірній квартирі, не був визнаний таким, що втратив право на житло чи виселений, отже за ним зберігалося право на житло.

Поскільки позивач мав право на участь у приватизації квартири, то безоплатна передача у власність житла без урахування його законних прав та інтересів порушує вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне захистити права ОСОБА_4 та визнати недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину квартири в порядку приватизації не підлягають до задоволення, поскільки відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації за заявою громадянина, а не на підставі судового рішення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку позовної давності. Позивач пояснив суду, що дізнався про приватизацію квартири вітчимом лише після подачі останнім у вересні 2009 року позову про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. ОСОБА_2 вказаних доводів не спростував та не надав доказів про те, що позивачу було відомо про приватизацію ним квартири раніше.

Посилання ОСОБА_5 на те що позивач не має права на приватизацію спірного житла, бо хоча і був зареєстрований у квартирі, однак не проживав там, не заслуговують на увагу, як такі, що не грунтуються на законі.

Згідно положень ч.1 ст.5 та ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 1997 рік) право на передачу квартир (будинків) у приватну власність мають всі члени сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло.

Як вказувалося вище станом на час приватизації місцем реєстрації позивача була спірна квартира, він у встановленому законом порядку не був визнаний таким, що втратив право на користування житлом чи виселений з нього, а отже за ним зберігалося право на житло.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Визнати недійсним наказ Немішаєвського радгоспу-технікуму від 12 березня 1997 року щодо безоплатної передачі у власність квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № 77 від 19 березня 1997 року, видане Немішаєвським радгоспом-технікумом на ім'я ОСОБА_2.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Немішаївський агротехнічний коледж» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 200 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: