Справа № 465/2955/15 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/5725/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «БМ БАНК» на рішення Франківського районного суду м. Львів від 9 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб: ПАТ «БМ БАНК», Управління комунальної власності Львівської міської ради, про визнання недійсним наказу, скасування свідоцтва та запису у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львів від 9 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №1666-Ж-Ф від 28 серпня 2008 року.

Скасовано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 28 серпня 2008 року.

Скасовано запис у Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №24509723, за яким квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржило ПАТ «БМ БАНК». Апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що банк є іпотеко держателем спірної квартири АДРЕСА_1. Вважає, що спір поданий з метою затягування стягнення на вищевказану майно, позивачеві було відомо про приватизацію квартири ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом.

Згідно з вимогамист.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Визнані сторонами обставини доказуванню не підлягають (ст.ст. 10,11,58-61 ЦПК України).

Встановлено, що відповідно до ордеру НОМЕР_2 від 29 квітня 1991 року відповідно до рішення міськвиконкому № 147 від 18 квітня 1991 року ОСОБА_7 із сім'єю з 4 осіб (з врахуванням дружини ОСОБА_8, дочки ОСОБА_6 та онука ОСОБА_9) надано право зайняття квартири АДРЕСА_1 (а.с.38). Позивач зареєстрована у цій квартирі 31 травня 1991 року. 11 серпня 2008 року її знято з реєстрації, а 19 грудня 2008 року зареєстровано у спірній квартирі (а.с.4).

Суд встановив, що ОСОБА_6, з метою приватизації вищезазначеної квартири, без попередньої згоди з позивачем, у серпні 2008 року написала заяву від імені позивачки про зняття її з реєстрації за постійним місцем проживання у спірній квартирі, а у грудні 2008 року знову зареєструвала за цією ж адресою.

При цьому, у проміжку між серпнем-груднем 2008 року ОСОБА_5 нікуди з вищевказаної квартири не виїжджала та не була зареєстрована за будь-якою іншою адресою. Рішення суду про визнання позивачки такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1, відсутнє.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації житла (далі - Положення).

Згідно з п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати зайняту ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації по оформленню документів, де одержує бланк заяви та відповідну консультацію.

Пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири - громадянин отримує на підприємстві, яке обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї. У даному документі вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Згідно з п. 5 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право приватизувати зайняте ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою оплатою один раз. Безкоштовна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв.м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м на сім'ю.

Передача зайнятих квартир (домоволодінь) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають в даній квартирі, в тому числі і тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються при наявності заяви громадянина.

Згідно ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України . Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом . Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Встановлено, що позивач постійно користувалась спірною квартирою та мала право на її приватизацію, а проведена без її згоди приватизація квартири порушує її права та вимоги чинного на той час законодавства.

Крім того, ОСОБА_5, на час приватизації квартири, у встановленому законом порядку не визнавалася такою, що втратила право користування квартирою, а докази того, що вона не проживала у спірній квартирі та не користувалася нею в матеріалах справи відсутні, а отже вона мала право на приватизацію спірної квартири.

Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї.

Відповідно до ст. 1,4.1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи аналіз змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Виходячи з наведених положень, право осіб на приватизацію пов'язується з їх правом на житло та фактом дійсного проживання у квартирі, а не з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Така позиція міститься у висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права, який викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і 2 ч.1 ст.355 ЦПК України, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норма права (справа 6-125цс12).

Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний юридичний захист в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України від 2 грудня 2010 року (заява № 30856/03) пунктом 44 судом встановлено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі Коннорс проти Сполученого Королівства, заява № 66746/01, п. 82). Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі Зехентнер проти Австрії). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції ( рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі Станкова проти Словаччини, рішення в справі МакКенн проти Сполученого Королівства, рішення у справі Косіч проти Хорватії, рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі Пауліч проти Хорватії). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі Беєлер проти Італії).

Статею19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За такими обставинами суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів вважає, що висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львів від 9 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді