09 лютого 2015 року м. Мукачево Справа №303/309/15-ц
2/303/538/15 Номер рядка с.з. - 45
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Прокоп Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до відповідача ОСОБА_3
третя особа: Мукачівський міський відділ ДМС України в Закарпатській області
про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 в м. Мукачево Закарпатської області (надалі - Будинок) та зняття відповідача з реєстраційного обліку.
Третьою особою по справі вказано Мукачівський міський відділ ДМС України в Закарпатській області.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачі є власниками Будинку. У вказаному Будинку зареєстрований відповідач, який після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 понад три роки за місцем реєстрації не проживає. Реєстрація відповідача створює для позивачів незручності щодо сплати комунальних платежів.
Представник позивача ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_2 на судовий розгляд справи не з'явилися, натомість подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити.
Відповідач та уповноважений представник третьої особи в судове засідання також не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно з даними інформаційної довідки від 20.05.2010 року №991 та Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2014 року, Будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11, 12).
Відповідно до даних довідки ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 31.07.2014 року, у Будинку зареєстровані ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 (онука) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 (колишній чоловік онуки) (а.с. 16).
Реєстрація відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 у Будинку також підтверджується довідкою Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області від 29.01.2015 року (а.с. 20).
Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 08.07.2011 року (а.с. 14), вбачається, що шлюб зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 08 липня 2011 року, після чого ОСОБА_4 змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» (свідоцтво про зміну імені а.с. 15).
Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача (більше з липня 2011 року) підтверджує також посвідчений уповноваженою особою паспортистом ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» актом від 31.07.2014 року (а.с. 17).
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у Будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивачів на даний об'єкт нерухомості, перешкоджає їм вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.
Як встановлено по справі, позивачі є співвласниками Будинку у встановленому законом порядку, тому мають право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власників майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 по справі за позовом ОСОБА_38, ОСОБА_39 до ОСОБА_37, відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ МВС України в Полтавській області про усунення перешкод у користуванні власністю. Так в вказаному судовому акті, Верховний Суд України вказав, що аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення.
Вказана позиція Верховного Суду України є обов'язковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.
Поряд з цим, будь - яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачів права власності на Будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не місять. У позивачів виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Будинку зареєстрований відповідач.
Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування Будинку підлягають задоволенню.
Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
З урахуванням вказаної норми Закону, у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, так як задоволення попередньої - є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у Будинку на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Крім того, така вимога у контексті з положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, є передчасною, оскільки позивачем доказово не підтверджено обставин щодо порушення органом уповноваженим на виконання таких дій його прав та охоронюваних законом інтересів. Також за позовом не може відповідати третя особа.
З урахуванням вищенаведеного, позов підлягає задоволенню частково.
Судові витрати по справі у сумі 243,60 грн. підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 169, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволити частково.
2. Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_2
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя В.В. Кость