Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/547/15 Головуючий у 1 інстанції: Бредун Д.С.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі: Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особи: ОСОБА_5, Жовтневий Відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про звільнення від заборгованості по аліментам, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_3 вернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особи: ОСОБА_5, Жовтневий ВДВС Запорізького МУЮ, про звільнення від заборгованості по аліментам.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.12.1997 року, з нього стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно, починаючи з 11.12.1997 року до повноліття дитини.

Зазначає, що після винесення постанови та до досягнення сином повноліття, він сплачував аліменти особисто на руки відповідачу за домовленістю з нею.

Такі виплати були щомісячно в належному розмірі, ніяких претензій відповідач з приводу сплати в такій формі аліментів не пред'являла.

Останні два роки він надавав цю допомогу безпосередньо сину.

05.11.2013 року відповідач, не повідомивши його, отримала в суді виконавчий лист та пред'явила його 05.12.2013 року до виконання до Жовтневого ВДВС.

Ніяких постанов про відкритті виконавчого провадження він не отримував.

Про існуючу заборгованість по аліментам, йому стало відомо тільки після стягнення з його заробітної плати заборгованості в розмірі 50%.

Вважає, що стягнення з нього заборгованості на користь відповідача є незаконною та його може бути звільнено від сплати цієї заборгованості, оскільки він в повному обсязі виконував рішення суду.

До досягнення дитиною 16 років він передавав особисто відповідачу на руки аліменти у різних сумах, але не менш ніж присуджено судом. Після повноліття сина, аліменти він віддавав особисто сину.

З 1997 року відповідач не пред'являла виконавчий лист до виконання судового рішення до ВДВС, оскільки така необхідність була відсутня.

Крім того на його утриманні знаходяться непрацездатні особи - донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та його батьки, які проживають разом з ним однієї сім'єю, та потребують матеріальної підтримки.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в розмірі 20 749 грн. 60 коп. що стягується на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення частини 3 статті 197 СК України, якою передбачена можливість в судовому порядку звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Відмовивши в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведені позовні вимоги, а заборгованість по сплаті аліментів виникла не внаслідок непред'явлення без поважних причин виконавчого листа відповідачкою ОСОБА_4

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основні доводи апеляційної скарги стосуються неврахування судом першої інстанції певних обставин, а саме: що за домовленістю з відповідачем з 2000 року по 2010 рік він добровільно сплачував аліменти, шляхом передання аліментних коштів безпосередньо на руки відповідачки, а останні два роки він надавав допомогу безпосередньо сину. З 2001 року до грудня 2013 року відповідач не подавала виконавчий лист до виконання за місцем його роботи. На думку апелянта судом не встановлено поважних причин непред'явлення відповідачкою виконавчого листа до виконання.

Такі доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Судом встановлено, що постановою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 1997 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі ? частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 1997 року і до повноліття дитини. (а. с. 5).

З матеріалів справи вбачається, що за виконавчим листом з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини - сина ОСОБА_9 утримувалися аліменти за місцем роботи ОСОБА_3 - в період з грудня 1997 року по лютий 2000 року (а. с. 47-49), але за позивачем утворилась заборгованість в розмірі 3056 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя звернено стягнення на грошову суму 3056 грн. з ВАТ „Автотранссервіс" на користь ОСОБА_4

В зв'язку з тим, що позивач звільнився із ВАТ „Автотранссервіс" виконавчий лист було втрачено.

05 листопада 2013 року отримавши дублікат виконавчого листа відповідач направила його на примусове виконання. ( а.с.45).

Виконавче провадження на підставі виданого дублікату виконавчого листа відкрите 05.12.2013 року. ( а.с.6)

Згідно з розрахунком державного виконавця заборгованість ОСОБА_3 за аліментами за період з 04.12.2010 року по 01.04.2014 року (за останні три роки) становить 20749 грн. 60 коп. (а. с. 7).

Згідно частини 1 статті 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 197 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Слід зазначити, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов'язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

При апеляційному розгляді встановлено, що позивач ОСОБА_3 знав про наявність виконавчого листа за яким протягом 1997 - 2000 року з нього стягувалися в примусовому порядку аліменти на утримання сина. Проте, після того, як він звільнився з роботи і мав нерегулярні заробітки, що свідчить з його пояснень протягом тривалого часу ОСОБА_3 не надавав матеріальної допомоги на утримання свого сина. Як при розгляді справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він виконував рішення суду добровільно - з метою забезпечення достатнього матеріального рівня життя дитини.

До того ж, позивачем не доведено факту, що ОСОБА_4 без поважної причини не пред'являла виконавчий лист до виконання, оскільки виконавче провадження 05.12.2013 року відкрито на підставі дублікату виконавчого листа виданого на підставі ухвали суду від 05.11.2013 року про видачу дубліката виконавчого листа в зв'язку з тим, що виконавчий лист, виданий 22.12.1997 року було загублено в процесі його виконання.

Вирішуючи питання про видачу дубліката виконавчого листа (в силу вимог статті 370 ЦПК України ) суд не обмежений у часових рамках щодо права на видачу дублікату виконавчого документу.

Інші Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: