Справа № 459/4709/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1252/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області Вандзьо О.Б.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області про стягнення моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків, -

встановила:

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2014 року вищевказаний позов задоволено частково. Постановлено стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області на користь ОСОБА_3 8 тисяч грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог позивача, посилаючись на те, що судом не враховано те, що спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією, а отже має доводитись як і сам факт спричинення моральної шкоди, так і її розмір. Одночасно зазначає, що районним судом було постановлено рішення без жодних підтверджуючих доказів факту моральних страждань позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на підтримання апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Позивач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Встановлено, що протягом 1991 - 2004 років позивач працював на різних посадах в шкідливих умовах праці.

Так, 09 серпня 1991 р. позивач був прийнятий на шахту № 3 «Великомостівська» ВО «Укрзахідвугілля» учнем підземного гірничого робітника з повним робочим днем під землею. Згодом був направлений на курси робітників з відривом на виробництві при УКК, після закінчення яких переведений підземним гірничим робітником 3 розрядку з повним робочим днем під землею. 27 січня 1992 р. переведений учнем гірничого робітника очисного забою з повним робочим днем під землею і направлений на курси гірничих робітників з відривом на виробництві при УКК. 28 травня 1992 року переведений гірничим робітником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем під землею. 15 лютого 1997 р. звільнений по ст. 38 КЗпП України по ініціативі робітника. 24 лютого 1998 р. прийнятий учнем підземного гірничого робітника очисного вибою з повним робочим днем на підземних роботах. 13 березня 1998 р. переведений підземним гірничим робітником очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем на підземних роботах. 06 липня 2004 року звільнений з роботи по п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Зазначені обставини стверджуються трудовою книжкою позивача (а.с.9-11).

Як вбачається з акту № 22 про нещасний випадок від 08.05.2003 року, при виконанні трудових обов'язків, внаслідок падіння куска породи, ОСОБА_3 було травмовано потиличну частину голови і праву гомілку. А відповідно до акту № 52 про нещасний випадок від 06.10.2003 року, під час роботи конвеєра розірвалася з'єднувальна ланка ланцюга конвеєра і відлетівши куском ОСОБА_3 було травмовано в область обличчя (а.с.12-15).

Як вбачається з копії виписки з акту огляду МСЕК № 005400 від 13.05.2004 року, позивачу було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати працездатності. А відповідно до копії довідки Серії 2-18 АГ № 005507 від 15.05.2008 року, йому було встановлено 60 % втрати працездатності, з яких: 10 % по травмі від 27.03.2003 року, 50 % по травмі від 01.10.2003 року, та ІІІ групу інвалідності по трудовому каліцтву.

У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби (а.с. 22-27; 43-51).

Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із втратою 40% професійної працездатності вперше виникло у позивача в 2004 році.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом 5 ст.4 Основ законодавства України «По загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності .

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до змісту ст.ст. 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції Закону, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин - травень 2004 р., на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництв та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодувати застрахованим особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну умовами виробництва, при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, міський суд обґрунтовано виходив з того, що з моменту первинного встановлення позивачу МСЕК втрати професійної працездатності в останнього виникло право, відповідно до чинних на цей момент положень закону, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, апеляційним судом враховується той факт, що відповідач у справі не заявляв клопотання про призначення по справі відповідної експертизи на предмет визначення підстав та/або розміру заподіяної позивачу моральної шкоди. Відсутність у матеріалах справи висновку МСЕК з цього питання не спростовує правильних висновків суду.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до Закону України від 13 грудня 2003 року № 1328-ІІІ «Про встановлення розміру заробітної плати на 2004 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.12.2003р. по 01.09.2004 р. становив 205 грн.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди з відповідача, суд навів у рішенні відповідні мотиви - характер отриманого позивачем професійного захворювання, глибини моральних страждань та інші доводи та докази, надані позивачем на підтвердження перенесених ним страждань, а відтак, визначив розмір моральної шкоди частково в межах розміру, визначеного вищевказаними Правилами та виходячи з принципів виваженості та розумності.

Колегія суддів погоджується з даним висновком та не вбачає підстав для скасування чи зміни такого рішення, тому апеляційну скаргу в цій частині слід відхилити, а рішення міського суду залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Враховуючи, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, то за таких обставин підстав для задоволення апеляційних скарг немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді Гірник Т.А.

Левик Я.А.