Справа № 570/2081/15-ц
Номер провадження 2/570/936/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

її представника адвоката Колцуняка Ю.В.,

відповідача ОСОБА_3,

його представника адвоката Багрія Б.Є.,

представника органу опіки та піклування Назаренко Т.В.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

вважаючи, що відповідач нехтує піклуванням про фізичний і духовний розвиток їх доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н та не займається її вихованням, позивач у поданій до суду 27 травня 2015 року заяві просить на підставі ст.ст.150, 157, 164-166 СК України позбавити його батьківських прав відносно вказаної дитини.

У поданих до суду запереченнях відповідач пояснив, що протягом останніх двох років не спілкується з дитиною, оскільки дружина його вигнала, і він поїхав на заробітки в Росію, тому фізично не міг бачитися з дитиною. Не заперечує, що не здійснював оплату аліментів згідно рішення суду про їх стягнення, оскільки як про рішення про розірвання шлюбу, так і про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, які були заочними, дізнався лише тоді, коли борг по аліментах досяг 12 тис. грн., який одномоментно погасити не може. Позивач бездоказово звинувачує його у зловживанні спиртними напоями та вчиненні скандалів, разом з тим йому достовірно відомо, що її теперішній чоловік, з яким і проживає його донька, притягувався до кримінальної відповідальності та лікувався від наркотичної залежності.

У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Показала, що батько дитини не надає коштів на її утримання та лікування, оскільки дитина з народження хворіє на гіпотонію м»язів тіла і кожні півроку проходить курс реабілітації, безпідставно затягує надання дозволу на вивезення дитини за кордон.

Представник позивача адвокат Колцуняк Ю.Г. підтримує позов, оскільки батько не приймає жодної участі в утриманні та вихованні доньки.

Відповідач позов не визнав з підстав, вказаних у запереченнях. Показав, що він давав дозвіл на виїзд дитини за кордон, давав деякі кошти своїй матері, аби вона купувала дитині речі і сам їх купляв. На даний час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Згодом до суду не з'явився, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань не подав.

Представник відповідача адвокат Багрій Б.Є. вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Представник органу опіки та піклування підтримує свій висновок, розгляд даного спору покладає на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, від шлюбних відносин сторони мають дитину - доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2012 року їхній сімейний союз припинено, вони проживають окремо: дружина в с.Зарубинці Збаразького району Тернопільської області, чоловік - в с.Карпилівка Рівненського району Рівненської області. Позивач перебуває у шлюбі, в якому народила дитину. Донька проживає разом з матір»ю - позивачем у справі і перебуває на її вихованні, з приводу місця проживання дитини спору між батьками не має.

Відповідно до довідки ПСП «Нива» Рівненського району Рівненської області № 18 від 03 серпня 2015 року відповідач працює у даному господарстві слюсарем тракторної бригади і його заробітна плата становить 1 218 грн. 00 коп.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2013 року з відповідача на користь позивача на утримання доньки стягуються аліменти в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 серпня 2013 року і до повноліття дитини. Згідно довідки Рівненського районного управління юстиції у Рівненській області станом на 18 серпня 2015 року заборгованість по аліментах становить 15 301 грн. 07 коп.

З акту обстеження матеріально-побутових умов позивача, затвердженого 07травня 2015 року Зарубинським сільським головою, вбачається, що позивач проживає в будинку матері разом із нею, доньками ОСОБА_6 та ОСОБА_9, чоловіком ОСОБА_8 Взаємовідносини між членами сім'ї дружні, у сім'ї створені усі належні умови для проживання. Згідно її характеристики, наданої 07 травня 2015 року сільським головою, скарг щодо неї та її чоловіка не надходило, характеризуються позитивно.

22 квітня 2015 року Збаразькою районною державною адміністрацією затверджений висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_6, оскільки він з квітня 2012 року з дитиною не спілкується, не приймає жодної участі в її утриманні та вихованні.

Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

За ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.15 Закону України дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ст.157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ч.4 цієї статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення.

Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини.

В мотивувальній частині висновку буквально зазначено про те, що малолітня дитина проживає разом з матір»ю, тато з нею не проживає, не сплачує аліментів. Інші обставини при даванні свого висновку не з'ясовувалися узагалі. За таких умов суд вважає, що його зроблено без урахування перевірених судом фактів, він є однобічним, поверховим та ґрунтується винятково на тих обставинах, що відповідач не проживає разом з дитиною, не бере участі у її вихованні, не спілкується з нею і не цікавиться її життям. При цьому судом береться до уваги, що зазначений висновок не відображає дійсних підстав недодержання відповідачем оспорюваних прав і обов'язків, а тому не підтверджує його винуватості в ухиленні від виконання батьківських обов'язків, не відповідає інтересам дитини і носить формальний характер.

Норми ч.6 ст.19 СК України дають суду мотиви не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом не заперечується, що дії відповідача свідчать про його часткове ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, при цьому позивач не перешкоджає йому спілкуватися з донькою. Відповідач не заперечує, що він не сплачує в повному обсязі присудженні на утримання дитини аліменти. Позивач пояснила, що зверталася до відповідача за дозволом на виїзд дитини за межі України, однак відповідач такого не дав, чим фактично і аргументовує подачу вказаного позову. Одночасно вказує, що вона не зверталася щодо надання такого дозволу в судовому порядку.

За таких умов суд вважає, що наявне порушене право дитини але, аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні вказаного спору, насамперед мають враховуватися інтереси дитини. Судом не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї малолітньої доньки необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Позивач не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. В суді з'ясовано, що заяв позивача про заходи реагування до відповідача, виходячи з інтересів дитини, чи доказів про відсутність можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання, до суду не подано, як і доказів вжиття до відповідача відповідних заходів. Заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що він бажає спілкуватися з донькою, але має певні складнощі через неприязні стосунки з позивачем. Крім того, сам лише фактор відсутності спілкування батька з дитиною, в конкретній ситуації не може бути розцінений як ухилення відповідача від виховання дитини, як і затягування з дачею дозволу на вивіз дитини за кордон.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, невиконання батьківського обов'язку, зокрема щодо сплати аліментів, не свідчить про ухилення від його виконання. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини, вважаючи, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітньої дитини.

Разом з тим, в п.18 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено можливість суду при відмові в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов'язків.

Крім того, суд вважає, що позивач має право в судовому порядку захистити інтереси дитини як на відшкодування витрат на лікування дитини, так і на отримання дозволу від батька на вивіз дитини за кордон.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.164 СК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженця с.Карпилівка Рівненського району Рівненської області, зареєстрованого АДРЕСА_1, ІНПП НОМЕР_1 ) про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини - доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1

Покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов»язків відносно доньки ОСОБА_6

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 24 грудня 2015 року. Повний текст виготовлено 28 грудня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особам, які не були присутні при його проголошенні, з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.