13.01.2015 Єдиний унікальний номер 205/6375/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі С.С. Кравцову;

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики,-

в с т а н о в и в:

Позивач 18 липня 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначив, що 13 липня 2011 року відповідач взяв у нього в борг суму в розмірі 100 000 грн. Згодом, додатково ОСОБА_2 позичив 10 000 грн., та зобов'язався повернути за першою вимогою, про що останнім була написана розписка. Однак, відповідач вказані кошти не повернув. Позивач просив стягнути з відповідача суму за договором позики в розмірі 110 000 грн., 23643,53 грн. інфляційні на 100 000 грн., 2564, 94 грн. - інфляційні на 10 000 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 126 000 грн., 11700,00 грн. - проценти за користування грошовими коштами 10 000 грн., судові витрати.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнав в повному обсязі та заперечував проти її задоволення.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що 13 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача гроші у борг у розмірі 100 000 грн. та 10 000 грн., зобов'язався повернути за першою вимогою у тридцяти денний термін, про що відповідачем була написана розписка (а.с.39).

Судом встановлено, що заборгованість за договорами позики відповідач не повернув і ухиляється від повернення грошових коштів до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

Тобто, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що загалом заборгованість відповідача за договором позики складає 110 000 гривень, та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Крім того, ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно укладеного договору позики, відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати 3% за користування грошовими коштами.

При визначенні процентів за договором позики суд виходив з наступного розрахунку: 100 000 х 3% х 42 = 126 000, які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, та позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Натомість, позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами 10 000 грн. у розмірі 11700,00 грн. не ґрунтуються на законі, оскільки з відповідача вже стягнуті проценти за весь період прострочення.

Згідно сч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань не підлягають задоволенню, оскільки приведений розрахунок позивача є необґрунтований та позивач не звертався до відповідача з заявою про повернення боргу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що загалом заборгованість відповідача за договором позики складає 236 00 грн., з них: 110000 грн. - заборгованість за договором позики, 126000 грн. - проценти за договором позики, та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволених вимог, слід стягнути витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 2360 грн.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 1048, 1049 ч.1, 1050 ч.1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 110000 грн за договором позики, 126000 грн проценти за договором позики, 2360 грн, судові витрати .

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Залімська