Номер провадження: 22-ц/785/2559/15
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Ізмаїльський РВ ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_3) на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року,

встановила:

10 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Ізмаїльський РВ ГУ ДМС України в Одеській області про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послався на те, що в квартирі АДРЕСА_1 в м. Ізмаїлі Одеської області, зареєстровані та проживають він та його батько ОСОБА_7 Станом на 30 травня 2014 року в даній квартирі зареєстрований, проте з 16 листопада 2013 року не проживає його рідний брат ОСОБА_4 Через відсутність відповідача він та його батько не можуть реалізувати своє право на приватизацію житлового приміщення. Вказане питання, на його думку, підлягає врегулюванню шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування спірною квартирою.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 жовтня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучена ОСОБА_5 (а.с. 38).

У судовому засіданні:

- позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні на підставі викладених у ньому доводів;

- відповідач, а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, Ізмаїльський РВ ГУ ДМС України в Одеській області у судове засідання не з'явилися. Третя особа звернулася із заявою про розгляд справи у відсутності представника (а.с. 22).

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, ОСОБА_5, заперечувала проти задоволення позову.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_3.) просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову на підставі ст.ст. 9, 71 ЖК України, Декларації прав людини 1948 року, Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року N 2148-VIII, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-ІV від 11 грудня 2003 року, роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами), суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

На підставі рішення виконкому за № 40 від 19 лютого 1986 року сім'я, складом із чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_8 (наймач), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_3 (син) та ОСОБА_10 (син), отримала ордер на жиле приміщення, розташоване в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 59).

У вищезазначеній квартирі відповідач ОСОБА_4 зареєстрований з 17 вересня 2001 року (а.с. 13).

Як вбачається з повідомлення КП "Житсервіс-2" за вих. №762 від 23 червня 2014 року до 17 червня 2014 року акти щодо проживання/не проживання громадян в будинку АДРЕСА_1 не складалися, так як даний факт не перевірявся (а.с. 05, 06).

За змістом акту, складеного 17 червня 2014 року комісією у складі представників КП "Житсервіс-2", вбачається, що зареєстровані в квартирі №2, розташованій в будинку АДРЕСА_1 Одеської області, наймач ОСОБА_11, його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на час перевірки в ній не знаходилися (а.с. 06).

Згідно повідомлення головного центра обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України за вих.№0.254-11903/0/15-14 від 21 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_4 перетнув державний кордон України 16 листопада 2013 року о 10 год. 46 хв. у напрямку - С.-Петербург (а.с. 57).

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивач у спірному жилому приміщенні не проживає, оплату житлово-комунальних послуг не здійснює, відповідач у зазначеному вище приміщенні не проживає у зв'язку з характером та умовами роботи, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Також, суд вірно вказав, що позивачем будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідач має інше житло у судовому засіданні надано не було.

При цьому, судова колегія зазначає наступне.

Позивач не навів жодного переконливого доказу на обґрунтування обставин, які б стали підставою для визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням за наявності підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України (на які посилався позивач у своїй позовній заяві).

Право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України.

Крім того, судова колегія зазначає, що у силу ст. 405 ЦК України (на яку посилався позивач), член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають причини відсутності відповідача понад встановлений строк.

Між тим, як вбачається з повідомлення головного центра обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України за вих. №0.254-11903/0/15-14 від 21 жовтня 2014 року, відповідач ОСОБА_4 перетнув державний кордон України 16 листопада 2013 року у напрямку - С.-Петербург, а ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом 10 липня 2014 року, тобто до спливу строку, зазначеного в ст. 405 УК України (а.с. 02-04, 57).

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Ізмаїльський РВ ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко