Справа № 443/171/14 Головуючий у 1 інстанції: Галій О.Й.
Провадження № 22-ц/783/1599/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, -

встановила:

В січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 з підстав, визначених ст.ст.71,72 ЖК УРСР, тобто з підстав не проживання відповідачки у спірній квартирі понад 6 місяців.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Це рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вирішення спору без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов. (а.с.88-92).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на обґрунтування апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, власником житлового будинку АДРЕСА_1 Жидачівського району Львівської області є позивач ОСОБА_2, який його придбав до шлюбу з ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2010 р.( а.с. 7-8,9).

16.09.2011 року ОСОБА_4 вселилася у спірну квартиру як член сім'ї ОСОБА_2на правах його дружини, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку після реєстрації шлюбу із позивачем 27.01.2011 р..

За рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано і це рішення набрало законної сили 09.09.2013 р.(а.с.17), а тому відповідно до ст.114 СК України шлюб між сторонами з цього часу є припиненим, а отже відповідач втратила статус члена сім`ї власника будинку, на що вірно звертається увага в апеляцій скарзі.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просив суд визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право на проживання у даному будинку з підстав, передбачених ст.ст.71, 72 ЖК України, позиваючись на те, що остання фактично вибула на заробітки в Італію ще в 2011 році та понад шість місяців не проживає у цьому будинку.

Положення ст.ст.71,72 ЖК УРСР, на яки посилається позивач, регулюють правовідносини між користувачами приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

В ході апеляційного розгляду справи апелянт та його представник зазначили що ОСОБА_6 фактично втратила статус члена сім`ї власника будинку та є наймачем спірного приватного житла, належного позивачу.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, до набуття рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 серпня 2013 року законної силі 9 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_6 являлась членом сім`ї власника квартири, про що вірно зазначено судом першої інстанції. І лише після цього, при наявності договірних відносин з власником житла щодо його найму, відповідача можна вважати її наймачем.

При цьому слід врахувати що право користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім`ївласника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права обов'язки наймачів щодо користування жилими приміщеннями в будинках(квартирах) приватного житлового фонду - статтями 158-170 ЖК УРСР.

У відповідності до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ївласника права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу щодо порядку оплати такого житла.

Згідно ст.163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього кодексу.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ївласника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, вирішення питання щодо визнання ОСОБА_4 такою що втратила право на користування спірним будинком у зв'язку з її відсутністю в ньому з 2011 року до 9 вересня 2013 року як члена сім`ї власника житла, регулюється нормами цивільного законодавства.

Однак, з цих підстав позов не заявлявся.

Що стосується відсутності ОСОБА_2 у спірному будинку як наймача житла після розірвання шлюбу у вересні 2013 року, то як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з даним позовом в січні 2014 року не пройшло шість місяців з моменту набуття рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 серпня 2013 року законної сили, от же підстав, визначених ст.ст.71,72, ст.163 ЖК УРСР, для задоволення вимог позивача за вказаних обставин не вбачається.

Таким чином, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного в ст.11 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів. -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.