РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/20307/14-ц

2/643/1098/15

04.02.2015 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Малихіна О.Р.

при секретарі - Березко О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкові цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Харківської філії ТОВ «Експансія» про зміну формулювання причин звільнення і дати звільнення, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить зобов'язати відповідача змінити формулювання причини звільнення з п. 4 на п. 1 ст. 36 КЗпП України, зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з 02.11.2014 року на 24.11.2014 року і стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 1 218,00 грив..

Вказував, що він працював у відповідача на посаді охоронця магазину №1 і наказом від 13.11.2014 року був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. Але з таким формулюванням він не згодний. Він працював за графіком 2 дні по 12 год., а потім 2 дні відпочивав. Графік роботи на листопад до нього доведений не був. Він мав вийти на роботу 02.11.2014 року, але він мав усну домовленість з начальником охорони про те, що не зможе вийти на роботу у своє чергування у зв'язку з сімейними обставинами. Він має батька інваліда, якій потребує постійного догляду, і 02.11.2014 року він змушений був доглядати за хворим батьком. Коли він 07.11.2014 року з'явився на роботу йому запропонували перейти на добове чергування, на що він не погодився, оскільки мав доглядати хворого батька і неповнолітнього сина. Після цього начальник охорони сказав йому, що його звільнене. Він запропонував подати заяву про звільнення, але йому відмовили і до роботи не допустили. 13.11.2014 року йому зателефонували з роботи і повідомили про звільнення за прогули з 02.11.2014 року. Повідомлення від 07.11.2014 року роботодавця, яке було направлене йому лише 18.11.2014 року, про те, що у нього є прогул і треба надати пояснення, він отримав лише 20.11.2014 року. Заробітну плату за відпрацьовані дні відповідач виплатив йому лише 24.11.2014 року. Не бажаючи продовжувати працювати у відповідача він звернувся до нього із заявою про зміну формулювання звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП України. Але отримав відмову. Вважає таку відмову незаконною, а тому датою його звільнення повинно бути 24.11.2014 року коли він отримав остаточний розрахунок. Порушенням його трудових прав відповідач завдав йому моральні страждання і спричинив моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі його середньої заробітної плати за місяць.

Представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що звільнення позивача було законним. Останній не вийшов на роботу без поважних причин з 02 по 12.11.2014 року.

В судовому засіданні встановлене наступне.

Позивач працював у відповідача з 07.08.2014 року на посаді охоронця магазину №1. Наказом №523К від 13.11.2014 року позивач звільнений з вказаної посади з 02.11.2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули.

Згідно службових записок керівника відділу охорони ОСОБА_2 позивач був відсутній на роботі 03, 06, 07 і 10 листопада 2014 року. Причини відсутності позивача на роботі в записках не вказані.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів, яки б підтверджували той факт, що позивач зобов'язаний був працювати у вказані в записках дні відповідно графіку, суду не надані. Ні яких даних про доведеність до позивача графіку роботи в листопаді 2014 року немає, такий графік до позивача не доводився.

Як вбачається з наказу про звільнення від 13.11.2014 року в наказі не вказано коли були скоєні позивачем прогули. Згідно цього наказу позивач вже був звільнений з роботи з 02.11.2014 року, а тому його неявка після цієї дати на роботу не вважається прогулом.

Із службових записок керівника відділу охорони ОСОБА_2 також вбачається, що він, як керівник позивача, не вважав неявку позивача на роботу 02.11.2014 року прогулом і вказав в записках інші дати прогулів зі сторони позивача.

Постановляючи 13.11.2014 року наказ про звільнення позивача з роботи, в порушення норм, передбачених ст. 149 КЗпП України, відповідач не отримав від порушника пояснення про причини неявки на роботу.

Суд не приймає в якості доказів службові записки інспектора з кадрів ОСОБА_3 про відмову позивача надати пояснення щодо своєї неявки на роботу з 02.11.2014 року по 10.11.2014 року, оскільки на той час вже був виданий наказ про звільнення позивача з роботи, що підтверджується службовою запискою того ж інспектора по кадрам ОСОБА_3 від 13.11.2014 року про відмову позивача отримати копію наказу про звільнення. Крім того з повідомлення про надання пояснення про причини неявки на роботу з 02 по 07 листопада 2014 року, яке було направлено позивачу, вбачається, що дане повідомлення було йому направлене лише 18.11.2014 року, що свідчить про те, що на день видачі наказу про звільнення у відповідача не було ніяких пояснень позивача про причини неявки на роботу.

Таким чином суд вважає, що наказ №523К від 13.11.2014 року про звільнення позивача з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули є незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦКПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки вимог про скасування даного наказу позивач не просить, то суд розглядає справу в межах заявленого позову.

Позивач просить змінити підстави його звільнення на п. 1 ст. 36 КЗпП України і суд задовольняє позов в цієї частині з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просив звільнити його за згодою сторін і відповідач не заперечує проти його звільнення за цією підставою.

Але дата звільнення не може бути пізніше дати наказу про звільнення. Оскільки наказ виданий 13.11.2014 року і позивач не просить його скасувати, то суд встановлює дату звільнення 13.11.2014 року, а не 24.11.2014 року, як просить позивач.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Позивач не надав суду належних доказів того, що діями відповідача йому була завдана моральна шкода, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цієї частині.

Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, то суд стягує судовий збір в сумі 243,60 грив. з відповідача, оскільки позов задоволений частково.

Керуючись ст. ст. 11, 60, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Харківську філію ТОВ «Експансія» змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП України і змінити дату звільнення на 13.11.2014 року.

В іншої частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Харківської філії ТОВ «Експансія» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грив..

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області особами яки брали участь в судовому засіданні протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду, а особами яки не брали участь в судовому засіданні протягом того ж строку з дня отримання копії рішення суду.

Суддя: