Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/826/15 Головуючий у 1-й інстанції: Калабухова О.А.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Веселівської районної ради Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Веселівської районної ради Запорізької області на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 30 грудня 2013 року його звільнено з посади директора Комунального підприємства «Веселівське районне бюро технічної інвентаризації». На порушення вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення з ним не був проведений остаточний розрахунок, у зв'язку з чим належні йому суми були стягнуті з роботодавця за судовим рішенням від 14 березня 2014 року, яке набуло чинності 30 липня 2014 року. Посилаючись на те, що фактично розрахунок був проведений з ним тільки 25 вересня 2014 року, позивач просив на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за період з 14 березня по 25 вересня 2014 року в загальній сумі 20 907,48 грн.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з Веселівської районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_3 20 907,48 грн. - середньої заробітної плати за час затримки заробітної плати. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові Веселівська районна рада Запорізької області посилається на те, що компенсаційні виплати за затримку розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України вже стягнуті на користь позивача судовим рішення від 14 березня 2014 року, а тому підстав для додаткового стягнення будь-яких сум суд першої інстанції не мав. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати трудові правовідносини між сторонами припинилися, а питання щодо виконання судового рішення має вирішуватися за нормами Закону України «Про виконавче провадження», яким не передбачено стягнення заробітку за весь час виконання судового рішення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права являються безпідставними.

Суд першої інстанції, керуючись вищевказаними нормами матеріального права, з урахуванням фактичних обставин справи і всіх наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що належні ОСОБА_3 суми від роботодавця фактично були виплачені йому тільки 25 вересня 2014 року, а отже вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 14 березня 2014 року (дати ухвалення попереднього рішення) до дня остаточного розрахунку являються обґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Веселівської районної ради Запорізької області відхилити.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2014 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: