Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/167/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л.І.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.03.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2, третя особа - ПАТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет застави та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» пред'явило позов до ОСОБА_2 про звернення стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту від 17 грудня 2007 року № 0 на предмет застави: автомобіль легковий комбі-В, марка КІА, модель Ceed 2.0, номер кузова НОМЕР_1, рік випуску 2007, державний реєстраційний номер НОМЕР_2., який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №09/124 від 14.12.2007 року шляхом продажу та укладення від імені ОСОБА_2 ТОВ «Вердикт Фінанс» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Крім того, позивач просив надати йому право підписувати від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля, витребувати у відповідача автомобіль і комплект ключів від нього, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційні номерні знаки та передати їх позивачу, надати йому право вчиняти від імені ОСОБА_2 всі дії, необхідні для зняття автомобіля з обліку.

Вимоги обґрунтовано тим, що 17 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 120300 грн. для придбання автомобіля та зобов'язався повернути кредит у строк до 16 грудня 2014 року зі сплатою 12.50% річних за користування кредитом. На виконання договірних зобов'язань позивачем було передано в заставу вказаний автомобіль марки КІА модель - Ceed 2.0 рік випуску - 2007, реєстраційний номер - НОМЕР_2, який належить йому. За домовленістю сторін вартість заставленого автомобіля склала 120300,00 грн. 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 17 грудня 2007 року. Чого ж дня між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір факторингу №05/12 КВ, згідно з яким ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» своє право вимоги заборгованості за договором №0 від 17 грудня 2007 року. ТОВ «Вердикт Фінанс» вказує на порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення кредиту, стверджує, що станом 12 листопада 2013 року заборгованість становила 158 744 грн. 42 коп., а саме: 89 278 грн. 40 коп. - сума заборгованості по кредиту, 30 107 грн. 49 коп. - прострочені відсотки на час відступлення права вимоги, 17 731 грн. 62 коп. - заборгованість по відсоткам, яка утворилася після відступлення права вимоги, 18 948 грн. 53 коп. - пеня, 2 678 грн. 38 коп. - три проценти річних.

ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов до ТОВ «Вердикт Фінанс» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 грудня 2007 року № 0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 (Т. І а.с. 96 - 99).

Позов обґрунтовано тим, що всупереч п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не дав йому повну інформацію про кредит. Він уклав договір будучи введеним в оману. Пункт 3.4.5. цього договору суперечить ч. 2 ст. 6 Закону України «Про страхування» та п. 5 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 3.4.2. суперечить п. 3 ст. 11, п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Договором обмежено права споживача на вільне укладення договору страхування з обраним споживачем страховиком, договір порушує права особи на захист персональних даних, що має наслідком нікчемність правочину (ст. 27 ЦК України). Крім того, відповідач стверджує, що договір обмежує конкуренцію страховиків, що суперечить ст. 42 Конституції України і вказує на нікчемність договору, як такого, що порушує публічний порядок (ч. 1 ст. 28 УК України).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2014 року (Т. І а.с. 164) до участі у справі залучено ПАТ «УкрСиббанк» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2014 року в задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення заборгованості на предмет застави відмовлено повністю, зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «Ведикт Фінанс» про визнання недійсним договору - задоволено: визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі його позовні вимоги. Зокрема, позивач вказав на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. За його твердженням суд не дав належної оцінки доданим позивачем до позовної заяви документів, обмежив право позивача подати додаткові докази на підтвердження своїх вимог. Суд не врахував презумпцію правомірності правочину, тобто договорів факторингу, яка встановлена ст. 204 ЦК України. Рішення суду в частині визнання кредитно-заставного договору недійсним порушує права позивача та фактично звільняє від відповідальності відповідача за невиконання ним своїх зобов'язань. Умови вказаного договору не передбачають істотного дисбалансу прав і обов'язків сторін на користь банку, а в частині страхування предмета застави, то договір встановлює умови безпеки страхування в страховика, який має перевірену репутацію на ринку страхових послуг.

Відповідач надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу зміст яких зводиться до того, що станом на 14 травня 2012 року він не мав заборгованості перед банком. Рішення суду в частині встановлених судом фактів обмеження позивачем прав відповідача є правильним і обґрунтованим. До того ж реалізація заставного майна може здійснюватися з прилюдних торгів.

У судовому засіданні представник позивача - Врадій А.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Відповідач, повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_5 заперечив проти доводів апеляційної скарги та вимог позивача, які були пред'явлені в суді першої інстанції, пославшись на їх необґрунтованість та недоведеність.

Представник третьої особи - ПАТ «УкрСиббанк», повідомлений про час та місце розгляду справи (Т. ІІ а.с. 13), в судове засідання не з'явився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що 17 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем по справі укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 (Т. І а.с. 16 - 31), відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 120 300 грн. для придбання автомобіля та зобов'язався повернути кредит у строк до 16 грудня 2014 року, згідно графіку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних. Виконання зобов'язань позичальника забезпечено заставою автомобіля легкового типу комбі - В, марки КІА, модель - Ceed 2.0, номер кузова НОМЕР_1, рік випуску - 2007, державний реєстраційний номер - НОМЕР_2, який належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 09/124 від 14.12.2007 року.

Право власності ОСОБА_2 на цей автомобіль підтверджується договором купівлі-продажу від 14 грудня 2007 року № 09/124 (а.с. 33 - 38) та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 32).

27 жовтня 2009 року, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів АКІБ «УкрСиббанк», у зв'язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства», назву банку змінено на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, згідно з умовами ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язався відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» право вимоги заборгованості за кредитами, в тому числі до до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року, а фактор зобов'язався придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором (Т. ІІ а.с. 26 - 128).

Крім того, 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12 КВ, згідно з умовами якого ТОВ «Кредекс Фінанс» зобов'язався відступити на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі до до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року, а фактом зобов'язався придбати пава вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором (Т. ІІ а.с. 129 - 165).

Відмовляючи в задоволенні первісного позову і задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не довів факт переходу до нього права вимоги до відповідача, натомість відповідач довів недійсність договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року в наслідок невідповідності договору нормам ст. 42 Конституції України, ст.ст. 27, 228 ЦК України, , ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте погодитися повністю з такими висновками суду неможливо так, як суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього статтею 11 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язку (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України.

Право сторони правочину оспорити його дійсність передбачена ч. 3 ст. 215 ЦК України

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав. Визначених законом. Та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд першої інстанції цих вимог законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував.

Зокрема суд вказав, що п.п. 3.4.5. п. 3.4. розділу 3 договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року обмежено конкуренцію між страховиками на ринку страхових послуг та права позичальника вільно обирати страховика, оскільки за цим пунктом договору ОСОБА_2 зобов'язаний застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного місяця.

При цьому суд погодився з доводами відповідача, що ця умова договору суперечить змісту ст. 42 Конституції України а тому договір в цілому є недійсним, як такий, що порушує публічний порядок.

Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України правочинвважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майнафізичноїабо юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Проте суд не звернув уваги, що предметом доказування у справі не є обмеження конкуренції у сфері надання страхових послуг, а права позивальника і заставодавця за кредитно-заставним договором.

Відповідач не надав доказів того, що він був фактично неправомірно обмежений у реалізації свого права на вибір страховика та укладення договору страхування так, як п. 3.4.5. кредитного договору ним був погоджений. При цьому відповідач не вказував на те, що він був вимушений погодитися на цю умову або що ця умова була обов'язковою передумовою отримання ним кредиту.

Інші умови договору не передбачають відповідальності позичальника за укладення договору страхування з обраним ним страховиком, а не страховиком рекомендованим банком.

Крім того для кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має бути встановлена вина, яка виражається намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із них.

Однак суд не встановив наявність такого наміру хоча б в однієї із сторін договору.

Отже висновок суду про те, що вказана умова договору порушує публічний порядок є неправильним.

Без достатніх на те підстав суд вказав не несправедливість вказаної умови договору у розумінні п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Нормою вказаної статті Закону передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Страхування предмета застави передбачено ст. 10 Закону України «Про заставу» і у зв'язку з цим умови кредитно-заставного договору в частині обов'язку позичальника (заставодавця) застрахувати предмет застави не можуть бути визнані несправедливими.

Не обґрунтував також суд належним чином свої висновки щодо невідповідності інших умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд погодився з доводами відповідача про те, що п. 3.4.2. договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року, яким передбачено обов'язок позичальника на вимогою банку надавати матеріали щодо видачі кредитних коштів, перевірки забезпечення кредиту, контролю за його використанням та погашенням; письмово повідомляти банк про зміну будь-яких даних щодо позичальника, як то: паспортних даних, фактичної адреси проживання. адреси для листування, даних щодо реєстрації місця проживання, номерів телефонів, засобів зв'язку та повідомляти банк про виникнення будь-яких інших обставин, які можуть вплинути на виконання позичальником зобов'язань з договором, суперечить ч. 3 ст. 11, п. 2 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 3 ст. 11 вказаного Закону кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно правового висновку Верховного Суду України, зробленого у постанові від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналіз вказаних норм Закону та п. 3.4.2. кредитно-заставного договору дає підстави вважати, що банк має право на отримання від позичальника персональних даних для оцінки його фінансового стану та спроможності виконати зобов'язання за цим договором. Отримання банком такої інформації є однією із гарантій виконання позичальником грошових зобов'язань.

Те саме стосується і умов щодо здійснення банком контролю над використанням та погашенням кредиту.

Твердження відповідача про те, що вказані умови договору обмежують його цивільні права не підтверджені доказами.

Застосовуючи норми Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вказав, на підставі яких ознак, передбачених Законом, він кваліфікував умови договору несправедливими.

Суд також не врахував, що відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Неправильне застосування судом норм матеріального права призвело до ухвалення незаконного судового рішення, що відповідно до ст. 309 ЦПК України являється підставою для його скасування та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в зустрічному позові про визнання договору недійсним.

Щодо первісного позову ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_2, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у його задоволенні.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 1050 цього ж Кодексу передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування, які виникають з договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 17 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі низки договорів факторингу.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договоромфакторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду даної справи на позивача покладено процесуальний обов'язок довести факти, якими обґрунтовано його вимоги, а саме: факт виникнення у відповідача зобов'язань за кредитним договором, факт невиконання відповідачем або неналежного виконання цих зобов'язань, розмір заборгованості та її структура, період за який вона виникла, факт переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Зі справи вбачається, що документи, які засвідчують права грошової вимоги за кредитно-заставним договором, й інформація, яка є важливою для їх здійснення, позивачем при зверненні до суду до позовної заяви долучені не в повному обсязі.

Так, зокрема, позивач надав суду першої інстанції наступні документи в копіях:

копію договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 грудня 2007 року № 0 (Т. І а.с. 16 - 24), укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, з додатком № 2 - графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту (Т. І а.с. 27 - 30), додатковою угодою № 1 від 20 лютого 2009 року (Т. І а.с. 31) та додатком № 1 до неї - графіком погашення кредиту (Т. І а.с. 25 - 26). Проте додаток № 1 до додаткової угоди від 20 лютого 2009 року фактично містить лише обумовлений сторонами графік зменшення заборгованості за кредитом і не містить відомостей про розмір щомісячного платежу по кредиту та суму нарахованих до сплати процентів, що не дає можливості суду зробити висновок про дотримання/недотримання відповідачем графіку платежів, враховуючи, що позов пред'явлено з посиланням на ст. 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту за рік до закінчення строку дії договору;

розрахунок заборгованості (Т. І а.с. 45 - 52), який починається з 20 квітня 2012 року із зазначенням існуючої на вказану дату заборгованості. Проте в розрахунку відсутні відомості про час виникнення цієї заборгованості, її структуру, зокрема не вказано з чого складається заборгованість по кредиту (лише з розміру простроченої частини кредиту, або з урахуванням тієї частини кредиту, строк сплати якої ще не настав). Це має суттєве значення для правильного вирішення спору так, як відповідач у своїх запереченнях на позов заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (Т. І а.с. 137 - 139);

копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (Т І а.с. 32) та копію договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 грудня 2007 року № 09/124 (Т. І а.с. 33 - 38);

витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (Т. І а.с. 42 - 44);

не посвідчену належним чином копію виписки по кредитному рахунку ОСОБА_2 (Т. І а.с. 53-57);

не повний текст (4 сторінки) договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (Т. І а.с. 65 - 68) з якого неможливо зробити висновок про права і обов'язки сторін договору;

копію витягу з реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12 (Т. І а.с. 64). Проте даний витяг належним чином не оформлений так, як відсутні відомості про те, що додаток до договору факторингу був підписаний сторонами цього договору;

не повний текст (3 сторінки) договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12-КВ, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс» (Т. І а.с. 69 - 71);

копія витягу з реєстру боржників, який є додатком № 1 до договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12-КВ (Т. І а.с. 63). Проте даний витяг належним чином не оформлений так, як відсутні відомості про те, що цей додаток до договору факторингу був підписаний сторонами договору.

Як вбачається з журналів судового засідання, у судових засіданнях в суді першої інстанції неодноразово були присутні представники позивача - Кузнєцов О.В. і Маленко О.В., а отже позивач мав можливості подати суду докази на підтвердження своїх вимог.

Однак, позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду достовірних, повних доказів на їх підтвердження.

З наданої позивачем до суду апеляційної інстанції копії договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кредекс Фінанс», вбачається, що в пункті 2.3. сторони передбачили: «За умови, що фактор сплатив у повному обсязі Ціну продажу Клієнтові до або у Дату передачі, Передача набирає чинності у Дату передачі з моменту підписання Акту приймання-передачі, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованості і отримує відповідні Права вимоги за кредитами. Акт приймання-передачі, підписаний Сторонамита скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в Додатку 2 до цього Договору, є доказом Передачі».

Таким чином сторони цього договору дійшли згоди, що доказом переходу від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс» права грошової вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_2, являється актом приймання-передачі, підписаним сторонами.

Аналогічного змісту умову містить п. 2.3. договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12-КВ, укладеного між ТОВ «Кредикс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс» (Т. ІІ а.с. 133).

Представник позивача надала суду апеляційної інстанції копію акту приймання-передачі від 14 травня 2012 року (Додаток № 2 до договору факторингу № 05/12 від 20 квітня 2012 року - а.с. 166), яка підписана ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», що доводить факт переходу до фактора прав грошової вимоги до ОСОБА_2

Однак, цей акт вказує на те, що на час укладення між ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс» договору факторингу від 20 квітня 2012 року № 05/12-КВ право вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» ще не належало і виникло воно лише 14 травня 2012 року.

Крім того, позивач не надав суду допустимого доказу переходу до нього права вимоги до ОСОБА_2, а саме - акту приймання-передачі, підписаного ТОВ «Кредекс Фінанс» і ТОВ «Вердикт Фінанс», хоч для цього він мав достатньо можливостей, в тому числі під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів доказами ту обставину, що він набув право вимоги до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 грудня 2007 року № 0, а отже суд обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати рішення суду першої інстанції в цій частині незаконним чи необґрунтованим, а тому, відповідно до ст. 308 ЦПК України, в цій частині апеляційна скарга підлягає відхиленню

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2014 року в частині вирішення зустрічного позову скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним відмовити повністю.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: