Справа №587/2642/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/177/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Білецького О. М. , Семеній Л. І.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 16 грудня 2014 року

в цивільній справі за заявою ОСОБА_4, заінтересовані особи : Підліснівська сільська рада Сумського району Сумської області, Сумська районна державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Сумського районного суду Сумської області з заявою, в якій для оформлення права на спадщину просив встановити факт його проживання однією сім»єю зі спадкодавцем - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, понад п'ять років до часу відкриття спадщини.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 16 грудня 2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким встановити вищевказаний факт, що має юридичне значення.

Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, не враховано, що заявник проживав разом з спадкодавцем однією сім'єю не на підставі шлюбу, а на підставі договору довічного утримання. Зазначає також, що в установлений законом строк спадкоємець за заповітом не прийняв спадщину, а тому в разі задоволення заяви ОСОБА_4 буде мати право на спадщину, як спадкоємець четвертої черги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до приписів ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник, хоч і проживав разом з спадкодавцем, але перебував у шлюбі з іншою особою, а тому він не міг утворити одну сім»ю з ОСОБА_6 та не може бути віднесеним до числа її спадкоємців. Вважав, що спільне проживання заявника зі спадкодавцем обумовлювалося виключно договором довічного утримання. Проте, суд не оцінив належним чином наявні у справі докази, не з»ясував фактичні обставини спільного проживання родини заявника та ОСОБА_6, дійсні взаємовідносини між ними на протязі останніх років перед відкриттям спадщини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та як встановлено судом, 05 січня 1993 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання ( а.с. 7 ).

За змістом п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ( 2003 р. ), правила цього Кодексу до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів.

У відповідності до ст. 425 ЦК УРСР ( 1963 року ), за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я ( відчужував ), передає у власність другій стороні ( набувачеві майна ) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Згідно умов договору довічного утримання, ОСОБА_6 передала ОСОБА_4 належний їй на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 в свою чергу, зобов'язався зберегти в довічному безкоштовному користуванні ОСОБА_6 житлову кімнату в даному будинку площею 14,3 кв.м. та повністю утримувати відчужувача, забезпечуючи продуктами харчування, одягом, та необхідним доглядом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла та після її смерті відкрилася спадщина ( а.с. 5 ).

Як передбачено ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які прожили зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей ( власних або прийомних ) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30 травня 2008 року №7 " Про судову практику у справах про спадкування ", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини ( четверта черга спадкоємців за законом ), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка ( чоловік ), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, на зазначені положення закону та роз»яснення належної уваги не звернув.

Виходячи зі змісту статей 234, 256 ЦПК України, а також роз'яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення », в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом, такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Зі змісту заяви ОСОБА_4 ( а.с. 3-4 ) слідує, що встановлення факту проживання за заявника та його дружини однією сім'єю з ОСОБА_6 не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини має значення для оформлення права на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, заявник з 1991 року і по теперішній час дійсно перебуває в шлюбі з ОСОБА_7 від якого вони мають двох дітей ( а.с. 41-43 ).

Проте, суд першої інстанції не врахував надані заявником докази, які свідчили про те, що відносини між заявником та ОСОБА_6 вийшли за межі договірних, ОСОБА_6 проживала у родині заявника на правах члена сім»ї та мала утримання явно краще, ніж це було передбачено умовами договору. Отже, висновок суду про те, що заявник прагне довести існування одночасно двох родин ( заявника зі своєю дружиною та дітьми, а також заявника та ОСОБА_6 ) не ґрунтуються на законі та суперечить фактичним обставинам справи. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

На час укладення договору довічного утримання, ОСОБА_6 мала вік близько 75 років, родичів, які б її підтримували та проживали разом, не мала. Усі допитані по справі свідки пояснили, що ОСОБА_6 ніхто з родичів не відвідував щонайменше 20 років.

Належний їй житловий будинок, що знаходився у АДРЕСА_1, був збудований у 1935 році та мав одну житлову кімнату площею 14,3 кв.м., що підтверджується копією договору довічного утримання ( а.с. 7 ) та технічного паспорту на домоволодіння за 1992 рік.

Після укладання договору довічного утримання та переходу права власності на зазначений будинок до заявника, він у 1993 році отримав безоплатно у власність земельну ділянку за вищевказаною адресою, загальною площею 0,30 га, в т.ч. : 0,25 га - для ведення особистого підсобного господарства та 0,05 га - під забудову, що підтверджується рішенням виконкому Підліснівської сільської ради народних депутатів Сумського району Сумської області №50 від 25.08.1993 року та державним актом на право власності на земельну ділянку.

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 16.07.2007 року по справі №2-а-26/2007 р. за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства « Сумське міське бюро технічної інвентаризації « про скасування рішення про відмову у видачі свідоцтва про право власності на новозбудований будинок, зобов»язання прийняти рішення про видачу свідоцтва про право власності, яка набрала законної сили, встановлено, що, на підставі відповідних дозволів, у 2007 році заявник на земельній ділянці за даною адресою побудував ще один будинок. Цей будинок було прийнято в експлуатацію. За наслідками розгляду справи. позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені, скасовано рішення Комунального підприємства « Сумське міське бюро технічної інвентаризації « про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право власності на новозбудований будинок та відмову в реєстрації права власності. Зобов»язано відповідача видати ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на будинок, а також зареєструвати право власності на нього.

При розгляді даної справи, ОСОБА_6 у липні 2007 року звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що внаслідок будівництва ОСОБА_4 нового будинку, вона стала забезпечена житлом у більшому розмірі, ніж це було передбачено умовами договору довічного утримання.

Постанова Сумського районного суду Сумської області від 16.07.2007 року по справі №2-а-26/2007 р. була реалізована, ОСОБА_4 отримав 10.10.2007 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно та технічний паспорт. До садиби, таким чином, увійшли 2 житлові будинки : придбаний внаслідок укладання договору довічного утримання та новозбудований.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що ОСОБА_4 дійсно переселив ОСОБА_6 до новозбудованого будинку, значно покращивши її житлові умови.

Окрім того, свідки пояснили, що відносини між заявником та ОСОБА_6 носили характер сімейних, вона проживала на правах члена сім»ї, мала відповідне утримання, догляд та лікування.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у с. Підліснівка, у віці 95 років ( а.с. 5 ).

Умовами укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не було передбачено обов»зок набувача поховати відчужувача. Не випливає такий обов»язок і з норм глави 37 ЦК УРСР.

Згідно довідки виконкому Підліснівської сільської Сумського району Сумської області №295 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року ( а.с. 8 ), ОСОБА_4 дійсно проживав разом із ОСОБА_6, разом вів господарство, доглядав до смерті та поховав її.

Вищевказані свідки пояснили також у суді першої інстанції, що поховання ОСОБА_6 здійснив заявник, він же організовував та оплачував поминки. Родина заявника доглядає за могилою ОСОБА_6

Всі ці обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Таким чином, заявником по справі було доведено, що відносини між ним та ОСОБА_6 вийшли за межі договірних, остання тривалий час проживала у родині заявника на правах члена сім»ї, тому з метою оформлення права на спадщину, належить встановити факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю зі спадкодавцем - ОСОБА_6 понад п'ять років до часу відкриття спадщини.

Колегія суддів вважає також, що не є перешкодою для встановлення даного факту та обставина, що 25 жовтня 1980 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_11 ( а.с. 24 ).

Згідно листа та інформаційної довідки Сумської районної державної нотаріальної контори від 20.11.2014 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася та свідоцтво про права на спадщину не видавалося ( а.с. 16-18 ).

Як зазначалося вище, ОСОБА_6 ніхто з кровних родичів щонайменше 20 років не відвідував. Особа спадкоємця ОСОБА_11 нікому достеменно не відома, як і його адреса.

Строки для подання заяви про прийняття спадщини, передбачені ч. 1 ст. 1269 ЦК України, сплили. Чинне законодавство України не передбачає обов»язку нотаріуса розшукувати потенційних спадкоємців у разі відсутності відомостей про них.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що згідно з пунктами 1), 3) та 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 16 грудня 2014 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_4 задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю зі спадкодавцем - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, понад п'ять років до часу відкриття спадщини.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -