Справа № 140/1984/14-ц Провадження № 22-ц/772/22/2015Головуючий в суді першої інстанції Науменко С. М.
Категорія 43 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Медяного В.М., Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на житловий будинок та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року у цій справі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні будинком, який належить їй на праві приватної власності та розташований по АДРЕСА_1 в м. Немирові Вінницької області, шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за цією адресою та його виселення з даного будинку.

Позовні вимоги мотивувала тим, відповідач є колишнім чоловіком її дочки та зареєстрований за адресою вказаного будинку з 15.10.2009 року. 27 липня 2012 року шлюб між даними особами розірвано і відповідач перестав бути членом сім'ї дочки позивачки, однак не бажає знятись з реєстрації за зазначеною адресою та чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні її будинком, у зв'язку з чим позивачка спільно з донькою змушена проживати в літній кухні, в той час як відповідач проживає в її будинку. Крім того, відповідач не сплачує кошти за користування комунальними послугами. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року позов задоволено: вирішено усунути порушення прав власності на належний ОСОБА_2 на праві приватної власності вказаний житловий будинок з боку відповідача - шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстрації в даному будинку та його виселення. Додатковим рішенням цього суду від 19 листопада 2014 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із оскаржуваним рішенням, відповідач, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 28.08.2001 року (а.с. 13) ОСОБА_2 є власником 63/100 частки житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 Згідно паспортних даних ОСОБА_2 вона прописана за адресою вказаного будинковолодіння (а.с. 6).

Відповідач з липня 2007 року перебував у шлюбі з дочкою позивачки, який було розірвано заочним рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 27 липня 2012 року (а.с. 7).

Відповідно до відомостей із Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку за вказаною адресою, відповідач зареєстрований у зазначеному вище будинку з 15.10.2009 року (а.с. 15,16).

Добровільно відповідач не бажає подати заяву про зняття його з реєстраційного обліку за адресою даного будинку, а у задоволенні такої заяви від імені ОСОБА_2 Немирівським РС УДМС України у Вінницькій області - відмовлено (а.с. 8).

Керуючись ст.ст. 15, 321 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення даного позову, пославшись лише на визнання відповідачем позову, при цьому не встановивши, які правовідносини виникли між сторонами, та обставини справи, якими обґрунтовано позовні вимоги, а також якими доказами вони підтверджуються, тобто фактично не мотивувавши ухвалене рішення.

Із такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки судом не було застосовано норм матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, порушено вимоги процесуального законодавства.

Невірне застосування судом норм матеріального права полягає в тому, що підстави для виселення колишнього члена сім'ї власника квартири, яким, з огляду на положення ст. 64 ЖК України, являється відповідач, та правовідносини, що виникають із цих підстав, передбачені й регулюються нормами Житлового кодексу України, а не цивільним законодавством, яке було застосовано судом першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд зазначив, що відповідач позов визнав, проте визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для ухвалення рішення про його задоволення, оскільки якщо визнання відповідачем позову суперечить закону, суд постановляє ухвалу про відмову у його прийнятті і продовжує судовий розгляд. Однак, цих вимог ст. 174 ЦПК України суд першої інстанції не дотримався та ухвалив рішення про задоволення позову, при цьому не звернувши уваги та не надавши правової оцінки тому, що позивачка просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку та виселенням, не зазначивши жодної з обставин, які є підставами для задоволення цих вимог, та, відповідно, не підтвердивши їх доказами.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ст. 156 ЖК України).

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Зі змісту ст. 116 ЖК України вбачається, що виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, які проживають разом із ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Позивачка ж не заявляла своїх позовних вимог із зазначених вище підстав та не доводила тих обставин, з якими житлове законодавство пов'язує можливість виселення відповідача із вказаного житлового приміщення.

Що стосується вимог позивачки про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні її будинком шляхом зняття його з реєстраційного обліку за адресою вказаного будинку, то при їх вирішенні слід врахувати наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, як вбачається з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою, виселення.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, яка в силу приписів ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, тому позовна вимога щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою зазначеного вище будинку також не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції залишатися в законній силі не може та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи положення ст. 88, ч.4 ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на житловий будинок та виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одна гривня 80 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.В. Ковальчук

Судді : В.М.Медяний

В.В. Жданкін