Номер провадження 2/522/1088/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» лютого 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Суворової О.В.

при секретарі - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

Позивач зазначив, що є сином ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті останнього він довідався, що 16 вересня 2009 року його батько склав заповіт, яким заповів квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Позивач посилається на те, що його батько під час складання заповіту знаходився у стані алкогольного сп'яніння, тому не міг усвідомлювати значення своїх дій, з огляду на що в силу ст. 225 ЦК України, ч. 2 ст. 1257 ЦК України цей заповіт має бути визнаний судом недійсним.

18 березня 2013 року представник позивача ОСОБА_9 подала уточнену позовну заяву, в якій змінила підстави позову. Зазначила, що ОСОБА_7 після звільнення з роботи втратив сенс життя, став спиватись. Позовні вимоги мотивувала тим, що рукописний текст та підпис на заповіті виконані з помилками, кривими буквами, що свідчить про складення заповіту у стані алкогольного сп'яніння, який позбавив заповідача можливості повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними.

До участі у справі на стороні відповідача було залучено батька спадкоємця, ОСОБА_4, громадянина Російської Федерації.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що вважає заповіт складеним його батьком у стані алкогольного сп'яніння, оскільки підпис виконано з помилками, нерівним почерком, та просив суд позов задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала з мотивів, викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити.

Відповідачі - громадяни Російської Федерації ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, у судове засідання не з'явилися, проти задоволення позову заперечували та просили у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_11 заявлені позовні вимоги не визнала, з підстав зазначених у раніше наданих до суду запереченнях проти позову, просила позов залишити без задоволення. Зазначила, що волевиявлення ОСОБА_7 під час вчинення заповіту було вільним, на психічні розлади або алкоголізм він не страждав, з сім'єю ОСОБА_5 підтримував тісні родинні стосунки. ОСОБА_4 доводиться йому двоюрідним братом та хрещеним сином. ОСОБА_5 доводився племінником. Навпаки, стосунки між сином, ОСОБА_2, і батьком, ОСОБА_7, були погані. Доводи позивача вважає вигадками, які не стверджені ніякими обставинами.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 сповіщена судом належним чином про місце і час судового розгляду, до суду не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, проти позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити. У своїх поясненнях даних в судовому засіданні раніше , у травні 2013 року, та листі від 27 травня 2013 року № 178/01-16 посилалась на те, що нею були виконані всі нотаріальні дії, пов'язані з вчиненням заповіту, з дотриманням вимог закону. Особу спадкодавця було встановлено, дієздатність перевірено, підпис звірено з підписом у паспорті, вона впевнилась, що волевиявлення ОСОБА_7 є вільним та він усвідомлює значення своїх дій і в повній мірі може керувати ними. На прохання ОСОБА_7 нотаріус склала заповіт на користь малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, загальноприйнятими технічними засобами, якому він заповідав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2. Він особисто прочитав заповіт та здійснив власноручно на заповіті підпис з повною розшифровкою прізвища, імені та по-батькові і надпис: «прочитано мною вголос та підписано особисто. Розпис. ОСОБА_7». В тексті заповіту зазначено час його посвідчення 16 вересня 2009 року о 10:00 та зареєстровано у спадковому реєстрі за № 3319 в той же день о 10:06. Заповідач неодноразово, під час попередньої консультації, під час вчинення нотаріальних дій та у ході співбесіди в квітні 2012 року був ознайомлений з вимогами ст. 1254 ЦК України про можливість скасування заповіту, однак заяви на скасування або зміну заповіту за весь період з 2009 по 2012 рік не подавав. Заповіт не було змінено або відмінено, він є чинним. Пояснила, що добре запам'ятала ОСОБА_7, тому що він був у її офісі неодноразово, приходив завжди сам, зранку, спочатку детально з'ясовував умови посвідчення документів та вартість нотаріальних послуг і тільки наступним разом оформляв документи. Поведінка ОСОБА_7 та спілкування з ним у неї не викликали жодних сумнівів щодо його дієздатності, на питання відповідав чітко, був охайний, тверезий, вів себе скромно та ввічливо. Зазначила, що на час посвідчення заповіту заповідач не був визнаний недієздатним чи особою з обмеженою цивільною дієздатністю, будь-які документи про такі факти відсутні. Коли ОСОБА_7 звернувся до неї весною 2009 року за роз'ясненням умов складення заповіту на користь малолітнього племінника, громадянина Російської Федерації, вона йому запропонувала надати копію свідоцтва про народження спадкоємця, щоб уникнути помилок у написанні прізвища, імені та по-батькові. Через півроку ОСОБА_7 з'явився із копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 і виявив бажання заповідати останньому належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Окрім оспорюваного заповіту нею було посвідчено ще 2 угоди від імені ОСОБА_7: 03 березня 2008 року генеральна довіреність на повне розпорядження всім належним ОСОБА_7 майном, видана на ім'я його матері ОСОБА_12 та 15 квітня 2011 року договір дарування 2-кімнатної квартири квартиру АДРЕСА_8 ОСОБА_2, який від імені останнього підписала за довіреністю його мати - ОСОБА_13 Підписи в усіх трьох документах виконані однаковим почерком.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, і з'ясувавши обставини справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних причин.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 19 червня 2003 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, належала квартира АДРЕСА_1, яка складається в цілому з двох жилих кімнат жилою площею 38,8 кв.м, загальною площею 69,4 кв.м, яка відображена у технічному паспорті від 12 травня 2003 року.

Право власності ОСОБА_7 на дану квартиру на підставі вказаного свідоцтва було зареєстровано ОМБТІ та РОН 3 лютого 2004 року під № 3291 на стор. 169 у книзі 158доп.

16 вересня 2009 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі під № 3319, яким ОСОБА_7 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

У заповіті ОСОБА_7 власноручно виконано текст «Заповит прочитанный мною в голос та підписанный особисто» та власноручно підписаний, що визнається усіма особами, які беруть участь у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим 03 липня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції.

На момент смерті спадкодавця оспорюваний заповіт не скасовано і не змінено.

Позивач - ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 6 липня 1973 року.

Суд заслухав на вимогу позивача свідків, покликаних підтвердити факт знаходження ОСОБА_7 у стані постійного алкогольного сп'яніння.

Свідок ОСОБА_13 - мати позивача та колишня дружина ОСОБА_7, показала, що шлюб розірвано давно, разом вони не проживали, при укладенні заповіту не була присутня.

Викладені нею обставини про довірливі відносини, догляд за ОСОБА_7 та його лікування від алкогольних запоїв не співпадають із показами свідка позивача ОСОБА_14, свідка відповідача ОСОБА_15 та спростовуються доказами із лікарських установ та зазначеного вище договору дарування квартири позивачу. У зв'язку з наведеним суд критично ставиться до суперечливих показів свідка ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_16 - бухгалтер ОСМД «Лунний на Маршала Говорова 1-2», показала суду, що ОСОБА_7 проживав у будинку по АДРЕСА_1 у спірній квартирі, тому вона бачила його постійно п'яним. При посвідченні заповіту присутня не була. Із заповітом не згодна. Вирішила приймати оплату за квартиру від Позивача, відповідачам заборонила доступ до квартири.

Свідчення ОСОБА_16 спростовуються доказами про фактичне місце проживання ОСОБА_7, наданими КУ ЖКС «Фонтанський 5» та відомостями про оплату комунальних платежів за спірну квартиру з ОСМД «Лунний на Маршала Говорова 1-2», з яких видно, що в ній ніхто не проживав. У зв'язку з наведеним суд критично ставиться до її свідчень.

Свідок ОСОБА_14 - співмешканка підлеглого ОСОБА_7 повідомила, що її чоловік повертався від ОСОБА_7 п'яним. Що після смерті матері ОСОБА_7 передав їм всі документи на збереження, вона йому допомагала по-господарству, з чоловіком завжди проводжали ОСОБА_7 на потяг до Москви та зустрічали. Про період вчинення заповіту нічого не пам'ятає, бо пройшло багато часу.

Свідок ОСОБА_17 - подруга матері ОСОБА_7, повідомила, що коли разом з ОСОБА_12 по ночам їздили до знахарки, в дворі дому, через вікно машини бачила ОСОБА_7, який хитався. Точно назвати коли та куди їздили та ім'я знахарки не змогла. В датах плуталась.

Свідок ОСОБА_18 - колега матері позивача ОСОБА_13 повідомила, що на прохання та разом з ОСОБА_13 притягала ОСОБА_7, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, на квартиру АДРЕСА_7. Матері ОСОБА_7 при цьому в квартирі не було. Про заповіт нічого не повідомила.

Свідок ОСОБА_19 - медсестра ООПЛ № 1, повідомила, що на запрошення ОСОБА_13 та у її присутності із наданих останньою ліків, робила ОСОБА_7 крапельниці від алкогольного сп'яніння на його квартирі АДРЕСА_7. Матері ОСОБА_7 в квартирі не було. Рецептів на ліки та припису лікарської установи не має. Про заповіт нічого не повідомила.

Суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_19 в якості доказів знаходження ОСОБА_7 у стані алкогольного сп'яніння під час підписання заповіту 16 вересня 2009 року, як такі, що не відносяться до досліджуваного періоду. Суд зауважує, що свідок не надала припису компетентного лікаря на здійснення нею лікарських процедур ОСОБА_7 , тому розцінює такі дії за межами встановленого законом порядку надання медичної допомоги.

Свідок ОСОБА_20 - підлеглий ОСОБА_7, пояснив суду, що останній раз зустрічався з ОСОБА_7 в травні 2009 року. Про заповіт нічого не знає.

Судом встановлено і не заперечувалось позивачем , що у зазначених свідків, окрім свідка ОСОБА_20, можливість спілкуватись з ОСОБА_7 з'явилась після смерті його матері - ОСОБА_12, з 2011 року. Вони не знають, коли та де ОСОБА_7 склав заповіт, під час підписання заповіту його не бачили. Суд вважає, що із показів свідків щодо поведінки ОСОБА_7 в 2011-2012 роках та наданих до суду медичних доказів із лікувальних закладів за 2010-2012 роки зробити висновок того, що ОСОБА_7 під час підписання заповіту 16 вересня 2009 року перебував у стані алкогольного сп'яніння і не міг керувати своїми діями неможливо. З цих підстав суд дійшов висновку, що покази свідків позивача є їх особистим припущенням та не стосуються досліджуваного періоду - 16 вересня 2009 року.

Свідки відповідача показали у суді, що знали ОСОБА_7 особисто, не бачили, щоб він зловживав алкогольними напоями, рішення приймав самостійно, з сином перебував у недоброзичливих стосунках, померлого з позивачем або колишньою дружиною не бачили, знають про гарні стосунки з родиною відповідача. Безпосередньо до та після вчинення заповіту свідки відповідача бачили ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_21 показав, що з ОСОБА_7 підтримували дружні стосунки, спілкувалися, померлий в середині вересня 2009 року приходив до нього забрати з гаражу свій автомобіль. Запам'ятав період у зв'язку з тим, що почалась передвиборча компанія. ОСОБА_7 сказав йому, що був зайнятий справами у нотаріуса. Знає особисто відповідачів, відгукується про їхні стосунки з померлим схвально.

Свідок ОСОБА_22 повідомила, що ОСОБА_12 познайомила її із своїм сином, ОСОБА_7, у них на квартирі АДРЕСА_7, на початку 2008 року. Охарактеризувала його позитивно. ОСОБА_7 звертався до неї за допомогою у вирішенні проблем. Приїздив разом з матір'ю до неї на своїй машині за черешнею та виноградом у період збору. В середині вересня 2009 року декілька днів ремонтував пошкоджену електропроводку у її приватному великому будинку. Один день не приходив, у зв'язку із справами у юриста. П'яним не бачила. Поїздки свідка ОСОБА_17 із ОСОБА_12 до знахарки вважає неможливими, оскільки вони разом відвідували Іверський монастир.

Свідок ОСОБА_15, сусідка, повідомила, що її квартира знаходиться над квартирою ОСОБА_7, перебувала у добросусідських відносинах з ним та його матір'ю з моменту їх заселення у будинок. ОСОБА_7 завжди був охайним, ніяких казусів у його поведінці не помічала, п'яним ніколи не бачила. В останні роки він страждав на захворювання ноги, проживав із матір'ю, ОСОБА_12, а після її смерті, з весни 2011 року один. Ні позивача, ані його матері, свідка ОСОБА_13, або інших свідків з ОСОБА_7 ніколи не бачила, знала, що у нього є дорослий син, з яким сусід не знаходять взаємопорозуміння, не знає, що ОСОБА_12 їздила до знахарки по ночам, якби таке було, то вона побачила б та почула. Відмітила, що ОСОБА_12 підтримували гарні стосунки з московськими родичами, часто їздили до них в гості, а ОСОБА_23 доглянула свою хвору сестру, матір ОСОБА_7, до останніх днів життя, та залишилась із племінником до літа 2011 року. Перед смертю ОСОБА_7 чула шум та сварки із його квартири, наче він щось заперечував.

У відповідності до Мінської конвенції про правову допомогу та правових правовідношеннях по цивільним, сімейним та кримінальним справам 1997 року, з компетентних органів юстиції Російської Федерації отримані докази на виконання доручень суду від 20 лютого 2013 року, які долучені до матеріалів справи, досліджені та враховані судом при ухваленні рішення.

Так, згідно протоколу судового засідання по судовому дорученню № 182 від 07 серпня 2013 року про допит ОСОБА_3 Мєщанським районним судом м. Москви, ОСОБА_3 повідомила, що знає ОСОБА_7 з 1997 року, разом відпочивали, святкували, гостювали один у одного. Приїздив до них щороку, бував у Москві по 1-2 місяці. Вважає його рідним членом сім'ї. ОСОБА_7 є хрещеним батьком її чоловіка - ОСОБА_4, сприймав ОСОБА_8 як молодшого сина, допомагав йому освоювати комп'ютер та англійську мову, в чому добре розбирався. Знає про наміри продати 3-кімнатну квартиру в Одесі. В червні 2009 року він повідомив, що має намір заповідати їхньому сину ОСОБА_24 квартиру в Одесі, для чого попросив копію свідоцтва про народження, нотаріус порадила замість дарчої скласти заповіт. В листопаді 2009 року привіз заповіт. Надала до суду фотокартки та вітальну листівку.

Згідно протоколу судового засідання від 14 жовтня 2013 року Красносельського районного суду м. Санкт-Петербургу про допит ОСОБА_25, останній повідомив, що знає ОСОБА_7 з 1998 року, разом працювали. Характеризує як людину не здатну на спонтанні непродумані дії. Спілкувались з ОСОБА_7 у листопаді 2009 року, той приїжджав для оформлення викупних сум та весною 2010 року , коли отримав «почетную грамоту» і матеріальну допомогу. Додав заяву про це від 10 листопада 2009 року, власноруч написану ОСОБА_7 та копію його особової справи з місця роботи. Знає, що ОСОБА_7 між рейсами та після звільнення з роботи викладав у Морському училищі в Одесі.

Згідно протоколу судового засідання від 05 липня 2013 року № 2/1522/11474/12 Красногвардійського районного суду м. Санкт-Петербургу про допит ОСОБА_26 останній повідомив, що знає ОСОБА_7 з 2005 року, разом працювали, коли був помічником капітана. Характеризує як людину не здатну на спонтанні непродумані дії. Знає, що з племінником ОСОБА_5 у ОСОБА_7 були теплі стосунки, що той постійно зупинявся у брата в Москві. Часто згадував брата та маму як найближчих родичів. Син попався на зловживанні алкоголю під час роботи на турбоході «Максим Горький», відносини з ним не склались, він підводив батька. Знає, що в червні-листопаді представники компанії та морської профспілки погоджували з ним пенсійні виплати. Останній раз бачились в січні-лютому 2010 року, коли той приїжджав на шанування пенсіонерів, вручення йому грамоти Міністерства транспорту та поліса ДМС, підійшов до нього сам, впізнав його і директора, самостійно приїхав в офіс та самостійно поїхав. Дав інтерв'ю у газету «Морський телеграф» № 9 (62) 2010, яку долучено до матеріалів справи. Змін у поведінці з 2006 року в 2010 році не помітив.

Згідно протоколу судового засідання у справі від 12 вересня 2013 року Симоновского районного суду м. Москви про допит ОСОБА_27 , останній повідомив, що знає ОСОБА_7 з 1993 року, разом переганяли з Санкт-Петербургу в Одесу автомобіль «дев'ятку», дружили. Характеризує померлого як сильну особистість. Бачився з ОСОБА_7 у вересні-жовтні 2009 року у Москві, той повідомив йому, що склав заповіт на ОСОБА_5, тому що це його майбутнє, його продовження. Сказав, що сам прийняв рішення. При цьому не виглядав безпорадним та не потребував допомоги.

Згідно протоколу судового засідання від 21 червня 2013 року Бутирського районного суду м. Москви про допит ОСОБА_28 , останній повідомив, що знає ОСОБА_7 7-9 років, завжди зустрічав його на вокзалі, коли той приїздив, в червні-листопаді 2009 року також. Останній раз бачив в листопаді-грудні 2011 року, був такий же нормальний, веселий, щасливий. Характеризує як правильного, чесного чоловіка. Відносини з ОСОБА_5, як батька з гарним сином. ОСОБА_24 до нього також добре ставився. Взаємовідносини з ОСОБА_4 - як з братом., з ОСОБА_33, як з доброю старшою сестрою., казав, що його сім'я тут. Говорив, що син випиває.

Згідно протоколу судового засідання від 03 липня 2013 року Раменського районного суду Московської області про допит ОСОБА_30, остання повідомила, що знає ОСОБА_7 як брата ОСОБА_4 З сім'єю ОСОБА_4 були дуже гарні стосунки «он к ним душой тянулся», вони були для нього близькі, рідні люди. До ОСОБА_5 ставився як до дитини, доброзичливо. Характеризує як людину самостійну у своїх діях.

З наданої до суду відповідачем медичної карти амбулаторного хворого з поліклініки № 6 Приморського району м. Одеси вбачається, що ОСОБА_7 взято на облік 04 січня 2011 року, проте в ній містяться записи заднім числом . Відомостей, що ОСОБА_7 страждає на втрату пам'яті, психічні розлади або алкоголізм дана медична картка не містить.

КУ «Міська поліклініка № 6» у листі № 257 від 19 квітня 2013 року у відповідь на запит суду повідомила, що амбулаторна медична карта на ОСОБА_7 по даним реєстратури та архіву не числиться.

Згідно результатів ультразвукового дослідження ОСОБА_7, № 1891, здійсненого в поліклініці № 6 м. Одеси лікарем ОСОБА_31 16 вересня 2009 року, надано висновок: «жидкостное образование мяких тканей голени». Таким чином, суд дійшов висновку , що у день підписання заповіту ОСОБА_7 самостійно прийняв рішення та відвідав дві різні офіційні установи, у різних місцях, з різних питань, щодо розпорядження своїм майном після смерті та у зв'язку з наявністю захворювання ноги.

В медичній карті стаціонарного хворого № 7824 ГКБ № 11 за 21 червня 2012 року при госпіталізації ОСОБА_7 з травмами, лікарем прийомного відділення зі слів свідка ОСОБА_13, яка супроводжувала постраждалого, зроблено запис: «Употребление алкоголя - умеренное». Інформації про встановлення лікарями стану алкогольного сп'яніння у ОСОБА_7 не має.

Судом досліджені надані відповідачем до суду особова справа та медичний сертифікат ОСОБА_7, в яких міститься інформація про те, що він вказував для термінових викликів домашній телефон в Одесі та мобільний телефон у Москві, який належить ОСОБА_32, та про проходження ним тестів на алкоголь та наркотичні засоби.

Також досліджена завірена копія історії хвороби № 24313 на ім'я ОСОБА_7, видана ФГКУ 3 ЦВКГ им. А.А. Вишневського МО РФ, де він перебував на лікуванні з 03 по 07 жовтня 2011 року, у зв'язку з хірургічною операцією по видаленню «новообразования левого бедра» . ОСОБА_7 самостійно приймав рішення та власноручно підписав «согласие на получение платных медицинских услуг», які сам оплатив, та «информационное согласие на анестезию». На арк. 6 містяться данні «объективного обследования. Общее состояние удовлетворительное, ориентирован во времени и пространстве , адекватен , печень не увеличена, селезенка не пальпируется».

Рекомендовано «наблюдение хирургом поликлиники по месту жительства, избегать тяжелых физических загрузок в течение 3-х месяцев».

Відповідно до довідки з Чулковської районної лікарні ОСОБА_7 на обліку не перебував.

Пояснення нотаріуса ОСОБА_6, дані у судовому засіданні співпадають із інформацією, наданою нею до суду у листі від 27 травня 2013 року № 178/01-16 та не суперечать зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно статті 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи зі змісту позовної заяви, а також аргументів сторони позивача, викладених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання заповіту, здійсненого ОСОБА_7 16 вересня 2009 року, недійсним, ґрунтуються на тих правових нормах, що містяться у ст. 225 та ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Таким чином, предмет доказування в межах даної справи зводиться до тієї обставини, чи міг померлий ОСОБА_7 у момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та або керувати ними. При цьому, обов'язок довести вищеназвані факти,виходячи із загального правила розподілу обов'язків по доведенню, покладається на позивача.

Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі.

На підставі ст.58 ЦПК України суд приймає тільки ті докази, які мають значення для розгляду справи.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на власні спостереження та висновки про неадекватність його батька, у зв'язку з перебуванням у стані алкогольного сп'яніння, які можуть бути підтверджені свідченнями свідків, а також на відомості наявні в медичних документах.

Аналіз свідчень свідків, допитаних судом за клопотанням позивача, дозволяє суду зробити висновок, що інформація зазначена ними про окремі факти неадекватної поведінки спадкодавця, також не може бути прийнята судом, як така, що безперечно свідчить про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп'яніння під час підписання заповіту, що виключає для нього можливість визначати свою поведінку. Роблячи цей висновок, суд бере до уваги, що вказані свідки в ході допиту не змогли однозначно стверджувати, що факти неадекватної поведінки мали місце в юридично значимий період часу. Крім того, оцінка адекватності поведінки ОСОБА_7 може бути зроблена тільки з урахуванням мотивів здійснення ним конкретних дій, проте відповідні відомості у показах свідків відсутні.

Натомість, свідки, допитані за клопотанням відповідача, охарактеризували ОСОБА_7, як адекватну людину, яка все розуміла , орієнтувалась у просторі, керувала своїми діями. Він всі рішення приймав обдумано, зважено. Не був здатен на спонтанні непродумані дії. Заперечують, що хтось міг заставити ОСОБА_7 скласти заповіт всупереч його волі. Ніколи не помічали проявів психічного захворювання, алкогольної або наркозалежності. Виглядав молодше своїх років, був у гарній фізичній та психічній формі.

Медична документація, яка є в матеріалах справи, не містить відомостей про наявність у ОСОБА_7 на момент здійснення заповіту 16 вересня 2009 року будь-яких виражених психічних розладів або алкоголізму. Є дані про те, що він страждав на захворювання опорно-рухового апарату, що не спричиняє пороку волі.

Ґрунтуючись на викладеній позиції, суд приходить висновку, що стороною позивача не надано доказів тому, що ОСОБА_7 у момент здійснення заповіту знаходився або міг знаходитися в такому стані, який не дозволяв би йому розуміти значення своїх дій та або керувати ними.

В той же час заперечення відповідача щодо того, що при складанні заповіту ОСОБА_7 розумів значення того, що відбувається та міг керувати своїми діями, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2011 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Позивачем заявлялись клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та про проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи та посмертної судової психіатричної експертизи. Ухвалами суду від 3 липня 2014 року та від 21 жовтня 2014 року у задоволенні даних клопотань було відмовлено з огляду на те, що клопотання позивача не містили обґрунтування нагальної необхідності у визначенні психічного стану померлого ОСОБА_7 з урахуванням наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд враховує пояснення позивача, дані у судовому засіданні 5 лютого 2015 року, що він по 9-10 місяців на рік перебував на роботі в морі, як моряк, тому 16 вересня 2009 батька не бачив. У зв'язку з цим суд вважає, що позивач, який проживав окремо та був відсутній, не міг бачити, в якому стані перебував його батько під час складення заповіту.

Суд зазначає, що викладені у позовних заявах підстави суперечливі, не знайшли свого ствердження у ході судового засідання, а навпаки спростовуються матеріалами справи. Суд знаходить неспроможними доводи позивача в тій частині, що батько не міг скласти заповіт на племінника та підписи виконано в заповіті у стані алкогольного сп'яніння.

Досліджені у судовому засіданні документальні докази з лікарських закладів не містять відомостей, що ОСОБА_7 страждав на психічні або наркологічні розлади, або вживав препарати, які могли б мати негативний вплив на його волевиявлення.

Крім того, аналізуючи встановлені у судовому засіданні фактичні обставини справи та заповіт, а саме складні стосунки ОСОБА_7 з сином, складання заповіту на ім'я племінника ОСОБА_5, суд приходить до висновку, що дії заповідача, який фактично не виключив позивача з числа спадкоємців щодо свого майна, носили цілеспрямований та послідовний характер. Стороною позивача не приведені безперечні докази того, що ОСОБА_7 у момент здійснення заповіту знаходився або міг знаходитись в такому стані, який не дозволяв би йому розуміти значення своїх дій та або керувати ними. В той же час, в матеріалах справи є достатньо доказів, які переконливо свідчать про адекватну і усвідомлену поведінку заповідача при складанні заповіту, в якому ОСОБА_7 розпорядився часткою майна, що йому належить, на свій розсуд, належним чином і у встановленому порядку.

Посилання позивача на те, що його батько не бажав залишити квартиру племінникові, не може бути прийняте судом, оскільки відповідно до вимог ст.. 1235 ЦК України заповідач має право на власний розсуд заповідати майно будь-яким особам, незалежно від родинних чи сімейних відносин. Свобода заповіту обмежується тільки правилами про обов'язкову частку у спадку. При цьому заповідач не зобов'язаний повідомляти будь-кого про зміст, здійснення, зміну або скасування заповіту.

Позивач не надав жодного належного доказу порушення або невиконання нотаріусом вимог закону при його посвідченні або, коли заповіт було складено так, що розпорядження Заповідача викликало б неясності або протиріччя після відкриття спадщини.

Таким чином, доводи, на які посилається Позивач, як на підстави для визнання спірного заповіту недійсним, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, є його припущеннями і бажанням бачити факти підписання заповіту такими, щоб були підстави для визнання його недійсним.

Суд дійшов висновку, що при вчиненні ОСОБА_7 заповіту на користь племінника, ОСОБА_5, 16 вересня 2009 року, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту він не розумів значення своїх дій та або не міг керувати ними. Заповідач обмірковано поставився до складення заповіту, був обізнаний про своє право скасувати або змінити заповіт у будь-який час та мав для цього всі можливості. Суд враховує, що Заповідач залишив своєму синові значний спадок, ніяким чином не порушивши його майнові права чи інтереси.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_9, представника відповідачів ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, що діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Суворова

05.02.2015