У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив і просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 20 квітня 2007 року № 0 у сумі 739 993 грн 48 коп. та в рахунок боргу звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 квітня 2007 року - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 76,5 кв. м., житловою площею 27,8 кв. м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Позивач АКІБ «Укрсиббанк» посилався на те, що 20 квітня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США, що було еквівалентно 404 000 грн., на строк з 20 квітня 2007 року до 20 квітня 2017 року, зі сплатою 13,5 % річних. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за цим договором, 20 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останнім на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 76,5 кв. м., житловою площею 27,8 кв. м.

Однак відповідач ОСОБА_6 не виконав вимог кредитного договору і станом на 8 липня 2010 року за ним рахується заборгованість у розмірі 93 584,77 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 8 липня 2010 року становило 739 993 грн 48 коп., в зв'язку з цим ПАТ «УкрСиббанк» вимушено було звернутися до суду за захистом своїх прав.

У листопаді 2010 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подали до суду зустрічний позов, в якому просили визнати недійсним договір іпотеки від 20 квітня 2007 року, укладений між ними та АКІБ «УкрСиббанк». При цьому, вони посилалися на те, що у квартирі АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, проживає малолітня дитина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаний договір було укладено без погодження з органом опіки та піклування. Звернення стягнення на заставлене майно в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту зробить неможливим в подальшому користування цим нерухомим майном ОСОБА_10 та позбавить її єдиного місця проживання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року було замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» його правонаступником - товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2014 року, позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено, стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 739 993 грн 48 коп. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 20 квітня 2007 року № 0. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 квітня 2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 20 квітня 2007 року № 0 у розмірі 739 993 грн 48 коп., шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, поданій представником ОСОБА_9, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що 20 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов'язався надати ОСОБА_6, а останній - прийняти і належним чином використовувати, а також повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 80 000 доларів США у термін з 20 квітня 2007 року по 20 квітня 2017 року та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за цим договором, 20 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останнім на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 76,5 кв. м., житловою площею 27,8 кв. м.

Згідно з п. 1.2 вказаного договору іпотеки, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань іпотекодавців за кредитним договором № 0 від 20 квітня 2007 року.

АКІБ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання по наданню кредитних коштів відповідачу ОСОБА_6

Однак боржник ОСОБА_6 не виконав свої договірні зобов'язання і станом на 8 липня 2010 року за ним рахувалася заборгованість у загальному розмірі 93 584,77 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 8 липня 2010 року становило 739 993 грн 48 коп., з яких: 69 103,74 доларів США, що еквівалентно 546 417 грн 09 коп. - заборгованість за кредитом, 19 935, 42 доларів США, що еквівалентно 157 633 грн 35 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 079,85 доларів США, що еквівалентно 16 445 грн 78 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 2 465,76 доларів США, що еквівалентно 19 497 грн 26 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність й доведеність позовних вимог заявлених за первісним позовом щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_8 у солідарному порядку на користь ТОВ «Кей-Колект», яке є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» та наявності підстав для звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Разом з цим, місцевий суд вважав, що вимоги за зустрічним позовом сторонами не доведені, а тому задоволенню не підлягають. При цьому, суд зазначав, що на час укладення договору іпотеки дитина не була зареєстрована в даній квартирі, а тому посилання ОСОБА_7, ОСОБА_8 на невідповідність договору іпотеки вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України є необґрунтованими й безпідставними.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважав, що не може бути підставою для його скасування набрання чинності 7 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки останній не діяв на час ухвалення рішення місцевим судом. Разом з цим, апеляційний суд зазначав, що має право на застосування цього Закону, якщо були б підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в такому разі при ухваленні власного судового рішення, апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення, однак таких порушень при вирішенні справи судом першої інстанції встановлено не було.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

7 червня 2014 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

При розгляді справи суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що він перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Однак при розгляді будь-якої цивільної справи суд має враховувати, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

Набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» після прийняття рішення судом першої інстанції не позбавляє права, а зобов'язує суд апеляційної інстанції застосувати його норми при перегляді рішення суду першої інстанції, як і не виключає того, що суд має застосовувати цей закон за наявності критеріїв, викладених у ст. 1 цього Закону.

Матеріали цивільної справи містять докази того, що відповідач ОСОБА_6 отримав кредит в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту від 20 квітня 2007 року № 0. У забезпечення виконання ОСОБА_6 цього договору 20 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна останнім на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальна площа цього нерухомого житла не перевищує 140 кв. м.

Судом не з'ясовано, чи використовується це житло вказаними вище особами як місце постійного проживання; чи мають вони інше нерухоме житлове майно у власності та чи не є вони суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Отже суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив та не застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не виконав обов'язків, передбачених ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо роз'яснення стороні необхідності надання належних доказів, оскільки суд зобов'язаний сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин суд касаційної інстанції позбавлений можливості зробити висновок про застосування чи незастосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що тягне за собою необхідність скасування ухвали суду апеляційної інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана