Справа №591/7523/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда
Номер провадження 22-ц/788/166/15 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Маслова В. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що вона працювала у відповідача за трудовим договором згідно якого вона повинна була виконувати обов'язки художника, малювати ескізи татуювань, виконувати татуювання. 02 грудня 2013 року трудовий договір між ними розірвано на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з роботи відповідач не провів з нею повний розрахунок. Рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 387,70 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2013 року по 07.05.2014 року в розмірі 5907,05 грн. Посилається на те, що відповідач до цього часу не провів з нею повний розрахунок у зв'язку з чим, на підставі ст. 117 КЗпП України, має сплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не охоплений вказаним судом рішенням. Також зазначила, що в зв'язку з порушенням відповідачем її трудових прав їй завдана моральна шкода. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2014 року по 10 жовтня 2014 року в розмірі 6907,05 грн. та 1000 грн. на відшкодування заданої моральної шкоди.

Рішенням суду від 10 грудня 2014 року позов у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за необгрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити нове, яким вимоги у цій частині задовольнити повністю. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд не дослідив та не перевірив факт вручення поштового повідомлення ОСОБА_2 про грошовий переказ від відповідача, якого вона не отримувала. Вона вважала, що інформація, викладена відповідачем в соціальній мережі, про направлення їй такого грошового переказу, враховуючи її неприязні стосунки з останнім, не відповідає дійсності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 1 липня 2013 року уклали в м. Суми безстроковий трудовий договір № 2058-13 між працівником і фізичною особою, за яким працівник повинен виконувати обов'язки художника за адресою АДРЕСА_1, а ФОП зобов'язаний оплачувати працю працівника у розмір 1147 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого мінімуму заробітної плати. Вказаний трудовий договір зареєстрований Сумський міським центром зайнятості населення 8 липня 2013 року. 18 квітня 2014 року договір знятий з реєстрації в Сумському міському центрі зайнятості як такий, що розірваний сторонами 2 грудня 2013 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідач видав позивачці трудову книжку з відповідними записами, які завірені Сумським міським центром зайнятості населення (а. с. 9).

При звільненні з роботи, відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, вчасно не провів остаточний розрахунок з позивачкою та не виплатив їй компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 387,70 грн.

Зазначені обставини встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_6 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_7, третя особа: Сумський міський центр зайнятості про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди (а. с. 62-64).

Вказаним рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 387,7 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 грудня 2013 року по 07 травня 2014 року включно в сумі 5907,05 гривень, а також грошову компенсацію за завдану моральну шкоду в сумі 100 гривень.

Після ухвалення рішення Зарічним районним судом м. Суми 07 травня 2014 року, ФОП ОСОБА_3 в цей же день (07.05.2014 року) з метою проведення остаточного розрахунку при звільненні направив ОСОБА_2 грошовий переказ на суму визначеної судом заборгованості, яка існувала на час звільнення та щодо якої існував спір між сторонами, в розмірі 387,70 грн. та повідомив позивачку про направлення їй цього переказу в соціальній мережі (а. с. 40) Однак вона відмовилась від отримання грошового переказу та попросила відповідача внести цю грошову суму на рахунок виконавчої служби, коли рішення суду буде знаходитись на примусовому виконанні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що затримка з проведенням остаточного розрахунку при звільненні з позивачкою у період після 07 травня 2014 року виникла не з вини відповідача. Також суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за ст. 117 КЗпП України не може бути застосована до несвоєчасно виплаченого на виконання судового рішення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процессуального права.

За ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення власником або уповноваженим ним органом розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що після вирішення Зарічним районним судом м. Суми спору між сторонами щодо розміру належних позиваці при звільненні сум, відповідач в день ухвалення рішення судом (07 травня 2014 року) направив їй грошовий переказ на суму визначеної судом заборгованості, яка існувала на час звільнення в розмірі 387,70 грн., який згодом повернувся йому не вручений. Вказана обставина підтверджується квитанцією Сумської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 07.05.2014 року та повідомлення про повернення грошового переказу на а. с. 40-41.

Про направлення позивачці грошового переказу за місцем реєстрації проживання, відповідач 07.05.2014 року повідомив її в соціальній мережі «В контакте». В цей же день позивачка в соціальній мережі написала відповідь відповідачу на його повідомлення, в якій просила його забрати цей грошовий переказ та внести його на рахунок виконавчої служби, коли рішення суду в повному обсязі буде знаходитись на виконанні у виконавчій службі.

Факт обізнаності про направлення вказаного грошового переказу та його призначення підтвердила сама позивачка під час розгляду справи судом першої інстанції. Також вона пояснила, що роздруківка листування між нею та відповідачем, розміщена на аркуші 39 справи, відповідає дійсності, а повідомлення відправлене від імені «АІі» виконане особисто нею. Зазначені обставини також підтвердила в судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_4

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що затримка з проведенням остаточного розрахунку при звільненні з позивачкою у період після 07 травня 2014 року виникла не з вини відповідача, оскільки відповідач здійснив необхідні дії для виплати позивачці суми, яка не була виплачена їй при звільненні, але вона сама відмовилася від отримання цієї суми грошовим переказом на її ім'я.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив та не перевірив факт вручення поштового повідомлення ОСОБА_2 про грошовий переказ від відповідача, так як факт відмови позивачки від отримання грошового переказу на її ім'я, направленого відповідачем, підтверджується її відповіддю на його повідомлення в соціальній мережі.

Доводи представника позивачки про те, що переписка в соціальній мережі не є належним доказом на підтвердження акту відмови позивачки від отримання належних їй при звільненні сум, так як це лише її позиція в соціальній мережі, колегії суддів вважає помилковими, так як відповідно до ст. 57 ЦПК України вказаний доказ є належним та допустимим на підтвердження вказаної обставини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять нових даних, які давали б підстави для скасування чи зміни рішення суду в оскаржуваній частині, яке є законним, відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2014 року в оскаржуваній частині, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді