Справа №489/6297/14-ц 19.01.2015 19.01.2015 19.01.2015
Провадження №22ц/784/89/15 Головуючий у суді 1 інстанції - Спінчевська Н.А.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Ремешевського Є.А., переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2014 року, що ухвалене в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

03 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

15 липня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_4 кредитний договір за № DNH4KP25360259 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти на суму 2 262 гривні, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 15 липня 2008 року, зі сплатою 25,08 % річних за користування ним.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотки за користування ним у розмірі 6 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Порушуючи норми Цивільного кодексу України та умови договору ОСОБА_4 взятого на себе обов'язку за кредитним зобов'язанням належним чином не виконував, у зв'язку із чим станом на 06 червня 2014 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 19 339 гривень 36 копійок, які той і просив з нього стягнути.

04 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав уточнену позовну заяву, в якій, з урахуванням судового наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва, яким з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість у розмірі 3 741 гривні 50 копійок, остаточно просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 18 102 гривні 25 копійок, з яких:

· 5 467 гривень 66 копійок - заборгованість зі сплати нарахованих відсотків за користування позиченими грошима;

· 12 634 гривень 59 копійок - пеня за прострочку виконання кредитного зобов'язання за договором.

Посилаючись на виписані обставини та відмову позичальника сплатити заборгованість добровільно, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути її з ОСОБА_4 за судовим рішенням.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

З відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 5 567 гривень 66 копійок, з яких:

· 5 467 гривня 66 копійка - заборгованість по процентам;

· 100 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

Крім того, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 243 гривні 60 копійок на відшкодування судових витрат.

У задоволені іншої частин вимог відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та вимогам чинного цивільного законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнив доводи апеляційної скарги й просив провести стягнення у розмірі, озвученому ним після уточнення заборгованості.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду І інстанції в частині стягненні відсотків за користування кредитом, пені та загального розміру стягнення слід змінити, оскільки у названих частинах районний суд ухвалив його без точного дотримання положень чинних цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Так, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі, а пені частково - у розмірі 100 гривень, районний суд вважав, що для цього є законні підстави і таке повністю відповідало б засадам цивільного законодавства щодо справедливості та розумності.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, а його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає такими, що підлягають корегуванню, відповідно до їх доведеності.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

15 липня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклав з ОСОБА_4 кредитний договір за № DNH4KP25360259 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти на суму 2 262 гривні, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 15 липня 2008 року, зі сплатою 25,08 % річних за користування ним.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотки за користування ним у розмірі 6 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Вже у день укладення договору ПАТ КБ «ПриватБанк» взятий на себе обов'язок виконав у повному обсязі, в той час, як ОСОБА_4 свого слова у повній мірі не дотримався. Отримавши від Банку грошові кошти, він використав їх за призначенням, попервах виконуючи і обов'язок з повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним.

Проте у подальшому, його поведінка змінилася, він став виплачувати кредит невчасно та не у повному обсязі, а з червня 2007 року взагалі припинив виплати, внаслідок чого, станом на 06 червня 2014 року в нього утворилася заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», яка з урахуванням страхових виплат та судового наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва, за яким на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_4 стягнуто повністю тіло кредиту і частково відсотки та пеню, становить 3 104 гривень 22 копійок, з яких 954 гривні 74 копійки проценти за користування кредитом і 2 149 гривень 48 копійок пеня за прострочку виконання грошового зобов'язання.

Застосовані ПАТ КБ «ПриватБанк» заходи для зміни такої поведінки відповідача і повернення фактичних стосунків сторін в русло графіку погашення кредиту та сплати належних за договором грошових сум, позитивного результату не дали.

Фактична ситуація у стосунках сторін втратила керованість і потребувала від постраждалої сторони активних дій, спрямованих на захист своїх інтересів і пов'язаних з правовим втручанням у спір держави.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

ПАТ КБ «ПриватБанк» використало таке своє право і пред'явило зазначений позов, надавши належні та допустимі докази невиконання відповідачем взятих на себе за договором обов'язків.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Проаналізувавши викладені обставини та правовідносини і співставивши їх з нормами чинного цивільного законодавства, яким врегульовано кредитні відносини, колегія дійшла наступного.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення

Колегія вважає, що укладений між сторонами договір є дійсним, оскільки протилежного сторона відповідач не довів, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його обов'язком, а тому обов'язковим до виконання ними. Відповідач це правило проігнорував, фактично відмовившись від договору в односторонньому порядку, що є неприпустимим, а тому повинен нести негативні наслідки таких своїх неправомірних дій, а саме, сплатити ПАТ КБ «ПриватБанк» у визначеному ним розмірі прострочені проценти та пеню.

Оскільки той цього не робить, то заборговані грошові кошти слід стягнути за судовим рішенням.

Таким чином з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 954 гривні 74 копійки процентів за користування грошима і 2 149 гривень 48 копійок пені, а всього 3 104 гривень 22 копійки.

Оскільки районний суд провів стягнення в інших розмірах. то їх слід привести до виписаного рішенням апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2014 року в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені за прострочку виконання кредитного зобов'язання та висновку про загальний розмір суми заборгованості, належної до стягнення, змінити, зменшивши розмір відсотків, стягнутих з з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з 5 467 гривень 66 копійок до 954 гривень 74 копійок, а розмір пені збільшити зі 100 гривень до 2 149 гривень 48 копійок, у зв'язку з чим зменшити загальний розмір суми заборгованості, належний до стягнення з 5 567 гривень 66 копійок до 3 104 гривень 22 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: