АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/572/14-ц Номер провадження 22-ц/786/436/15Головуючий у 1-й інстанції Крекотень С. А. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Прядкіної О.В.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.

При секретарі: Лимар О.М.,

За участі: представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах та за дорученням ОСОБА_3

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати недійсними договори дарування будинку з допоміжними господарчими побудовами та земельної ділянки, площею 0,0400 га, на якій розташований разом з допоміжними спорудами зазначений будинок за адресою АДРЕСА_1 які були подаровані нею ОСОБА_4 10.04.2013 року. Зазначала, що вона є старою, хворою людиною, помилялася при укладанні зазначеного договору щодо його наслідків, у зв'язку з чим вважає, що договір має бути визнаний недійсним, як такий, що вчинений під впливом помилки. Крім того, вказувала, що відповідач не здійснює догляду за нею.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у позові.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, про відхилення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник безоплатно передала у власність обдаровуваному належній їй на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0.0400 га в АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_4 на підставі договорів дарування подарував будинковолодіння та земельну ділянку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( а.с.83-88).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 при укладенні договору дарування усвідомлювала свої дії та була ознайомлена зі змістом договору дарування, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Так, у п.п. 6.1.-6.2. спірного договору зазначено, що сторони ознайомлені з нормами чинного законодавства, що стосуються укладення договору дарування та своїм підписом ствердили, що їх зміст їм зрозумілий.

Тверження позивача, про те , що ОСОБА_4 брав на себе обов'язок по повному догляду та піклуванню про неї та матеріальному забезпеченню нічим не підтверджені.

Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що , укладаючи договір дарування, сторони мали на меті приховати договір довічного утримання.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів про те, чи була між ними на час укладання договірних відносин досягнута домовленість щодо істотних умов договору довічного утримання, зокрема, про надання матеріальної допомоги на утримання позивача.

Не є доказом удаваності договору дарування також вік та потреба у сторонній допомозі позивача.

Відсутні й підстави, передбачені ст.229 ЦК України, так як позивачем також не доведено про те, що вона, укладаючи договір дарування, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що про обізнаність ОСОБА_3 щодо обставин договору дарування свідчить факт укладання нею в 2010р. аналогічного договору з ОСОБА_7 ( а.с.43).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані витяги з медичної документації ОСОБА_3 не свідчать про будь-які перешкоди для укладання спірного договору дарування.

Вимоги, викладені в позовній заяві щодо визнання договору дарування недійсним не узгоджуються з посиланнями на ст.ст.727,728 ЦК України.

Крім того, позивачем та її представником не надано суду доказів про те, що договір дарування від 10 квітня 2013 року містив положення, які встановлювали обов'язок обдарованого вчиняти дії майнового або немайнового характеру, а тому вказівка в апеляційній скарзі на ст.717 ЦК України не може бути прийнята апеляційною інстанцією.

Отже, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах та за дорученням ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ: