Справа № 136/2633/14-ц Провадження № 22-ц/772/469/2015Головуючий в суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Категорія 27Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Медяного В.М., Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 12 липня 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_4 стягнуто на користь позивача 109 000 грн. боргу за договором позики від 1 березня 2011 року. На даний час борг становить 99 224,48 грн. На думку позивача, відповідати за договором позики повинна не лише одноособово ОСОБА_4, але й і її чоловік - ОСОБА_3, з яким вона перебуває у шлюбі, так як договір позики від 1 березня 2011 року був укладений ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, і ОСОБА_3 надавав згоду на укладення такого договору позики, зазначивши про це у розписці та проставивши свій підпис. Саме присутність ОСОБА_3 і його підпис на розписці є обставинами, через які позивач погодився позичити гроші подружжю. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки з цього договору виникають в обох із подружжя та є їх солідарним обов'язком, тому ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом та просив суд стягнути на його користь солідарно із відповідача заборгованість у розмірі 99 224,52 грн.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може буди скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 01.03.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, шляхом надання останньою ОСОБА_2 розписки про отримання нею від позивача у борг гроші в розмірі 135000 грн. та зобов'язалась безвідсотково повернути ці кошти, сплачуючи щомісячно на відповідний банківський рахунок кошти у розмірі не менше 2000 грн., зберігаючи платіжні документи про такі перерахування. Розписку надано в присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 й ними засвідчено. (а.с. 5).

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 12.07.2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за вказаним договором позики та стягнуто із відповідачки на користь позивача 109 000 грн. боргу за цим договором (а.с. 6-9).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 09.08.2003 року перебувають у шлюбних відносинах (а.с. 10).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначив, що вищевказаний договір позики від 01.03.2011 року було укладено в інтересах сім'ї, а тому ОСОБА_3, будучи у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, повинен нести солідарний обов'язок щодо сплати боргу, який на даний час становить 99 224 грн. 48 коп.

Суд, з огляду на встановлені обставини при вирішені даного спору, керуючись ст. ст. 65, 73 СК України, ст. ст. 1048-1050 ЦК України, дійшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в розумінні ст.58, 59 ЦПК України, обставини, на які він посилався у позовній заяві, а відтак не встановлено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів зі сторони відповідача, які б підлягали захисту судом.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позивачем не доведено факт укладення ОСОБА_4 вказаного договору позики в інтересах своєї сім'ї та використання позичених коштів в інтересах сім'ї ОСОБА_4. Разом з цим, підпис відповідача, який проставлений ним на борговій розписці від 01.03.2014 року, та його присутність при укладені договору позики, суд вірно розцінив як посвідчення факту укладення такого договору, що підтверджується підписом й іншого свідка ОСОБА_5, та не є письмовою згодою ОСОБА_3, як другого з подружжя, на укладення договору позики, внаслідок якої відповідач зобов'язаний був би нести солідарний обов'язок по погашенню боргу, оскільки така згода не може посвідчуватись мовчанням, а має бути висловлена письмово.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, яка в силу приписів ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, тому, взявши до уваги дану правову позицію, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, ухваливши оскаржуване рішення.

Окрім того, позивачем не доведено суму боргу, яку він просив стягнути з відповідача, саме на день ухвалення судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом та іншому тлумаченні норм матеріального права, але не дають підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість оскарженого рішення, а тому їх не можна вважати обґрунтованими.

Враховуючи викладене та відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.В. Ковальчук

Судді : В.М. Медяний

В.В. Жданкін