Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/877/15 Головуючий у 1-й інстанції: Щербань Л.С.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізькі лани» про припинення договору оренди землі та стягнення несплаченої орендної плати,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду доповнював і уточнював. Зазначав, що у жовтні 2006 року сторони уклали договір оренди належної йому земельної ділянки строком на сім років, за умовами якого орендар взяв на себе зобов'язання щорічно до 31 жовтня сплачувати орендну плату, що становить 1200 грн., або 3 тони зернових та 200 кг соняшника. Посилаючись на те, що орендар на порушення умов договору за 2012 рік розрахувався тільки у 2013 році, проте не видав 200 кг соняшника а плату за 2013 рік здійснив після 31 жовтня, просив припинити договір оренди і стягнути заборгованість за 2012 рік у розмірі 200 кг соняшника, за 2014 рік - в розмір 1200,00грн. або 3 тонни зернових та 200,00 кг насіння соняшника.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляцій ній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що орендар розрахувався з орендодавцем у відповідності з умовами договору, сплативши всі обумовлені договором платежі. Порушення строків виплати орендної плати не є підставою для припинення договору оренди шляхом його розірвання, оскільки за умовами договору і у відповідності з діючим законодавством підставою для припинення права користування землею являється систематична несплата орендної плати, а не затримка у її виплаті.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і вимогам земельного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 13,21 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Встановлено, що 1 жовтня 2006 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки строком на 7 років. Пунктами 9,11 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем до 31 жовтня кожного року у розмірі 1200 грн. або натуроплатою 200 кг насіння соняшника та 3 тони зернових на рік. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами (а.с.4-8).

Із відомостей про видачу натуроплати вбачається, що за 2012 рік ОСОБА_3 було видано натуроплату: 16 жовтня 2012 року 500 кг зернових, 14 серпня 2012 року - 1 000 кг суржику; 20.12.2013 року - 2 000 кг кукурудзи; за 2013 рік: 21 липня 2013 року 2 000 кг зерна пшениці; 02 серпня 2013 року 500 кг зерна ячменю; 1 листопада 2011 року 1 000 кг зерна кукурудзи; 28 грудня 2013 року 200 кг соняшника (а.с.38-46). У 2014 році товариство виплатило ОСОБА_3 поштовими переказами 1 200 грн., а також видало в рахунок натуроплати 2000 кг ячміню і пшениці (суржику) (а.с.71-72).

Позивач не заперечував проти зміну продукції, яка видавалася в рахунок натуроплати за 2012-2013 рік.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність заборгованості з орендної плати за 2012,2014 роки і відмовив у задоволенні позову.

Крім того, уклавши договір оренди у жовтні 2006 року, сторони у п.8 договору оренди визначили строк його дії - на 7 років.

Відповідно до ст. 6,16 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, даним Законом та іншими законами України і договором оренди землі.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у зв'язку з чим волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно до вимог ст. 18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі статті 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162ц13, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Зважаючи на те, що договір вчинено сторонами у жовтні 2006 року строком на 7 років, тобто до жовтня 2013 року, у передбаченому законом порядку зміни до договору оренди сторони не вносили, строк дії договору не продовжували, а отже в силу ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір сторін являється припиненим у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи являються безпідставними.

Оскільки строк дії договору скінчився ще у жовтні 2013 року, він відповідно до ст..31 Закону України «Про оренду землі» припинив свою дію, а тому підстав для його припинення в судовому порядку не має.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: