ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/832/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Сухомлінов С.М.

секретаря - Палій Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Посилалась на те, що вона з 1996 року та по сьогоднішній день з дозволу попереднього користувача добросовісно, відкрито та безперервно користується земельною ділянкою площею 0,10 га, розташованою по АДРЕСА_1 Стверджувала, що звернулась до Київської міської ради з заявою про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, однак Департаментом містобудування та архітектури визнано, що спірна земельна ділянка за своїм функціональним призначенням належить до комунально-складської території, а тому у своєму листі Департамент заперечив проти відведення земельної ділянки позивачу. Так як позивач тривалий час добросовісно користується спірною земельною ділянкою та бажає приватизувати її, але без дозволу відповідача не може цього зробити, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, а представник відповідача позов не визнав.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, в своїх письмових поясненнях не заперечував проти задоволення позову.

Вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з Витягу з Додатку до розпорядження Представника Президента України у Харківському районі м. Києва № 353 від 22.07.1993р. ОСОБА_3 було виділено в користування земельну ділянку загальною площею 0,08 га по АДРЕСА_2 (а.с.7).

Згідно пояснень представника позивача, ОСОБА_2 за усним погодженням з ОСОБА_3 з 1996р. користується наданою останньому земельною ділянкою. А 03.08.2004р. ОСОБА_3 звернувся до Київського міського голови з заявою про надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 під забудову земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із виходом на АДРЕСА_3 (а.с.10).

10.03.2004р. ОСОБА_2 звернулась до Київської міської ради з заявою про передачу їй земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_3 у приватну власність для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с. 8), а згідно листа (а.с.11), відповідач не заперечував проти відведення у приватну власність ОСОБА_2 вказану земельну ділянку для зазначених цілей.

ОСОБА_2 продовжувала користуватись спірною земельною ділянкою та вчиняла процедурні дії, щодо оформлення та погодження проекту земле відводу, а 27.08.2010р. звернулась до відповідача з заявою про вирішення питання про приватизацію спірної земельної ділянки ( а.с.25), однак виконавчий орган Київської міської ради Департамент містобудування та архітектури у своєму листі заперечив проти відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування садибного житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_3 у дарницькому районі м. Києва, оскільки ця територія за функціональним призначенням належить до комунально-складської території (а.с.33).

Відповідно ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно положень ст.ст.125,126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

При цьому, суд вважає, що розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки з метою винесення відповідного питання на розгляд пленарного засідання сесії Київської міської ради не означає обов'язкового позитивного рішення на користь зацікавленої особи, а суд не вправі втручатись у дискреційні повноваження суб'єктів владних повноважень.

Оскільки на сьогоднішній день відповідачем рішення щодо надання спірної земельної ділянки у власність позивачу не приймалось, то суд вважає, що у ОСОБА_2 і не виникало право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. А відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Кодексу, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01.01.2001р.

Згідно ст. 119 Земельного кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування.

Верховний Суд України у своєму листі від 29.10.2008р. № 19-3767/0/8-08 визначив, що норма ст. 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватись з 01.01.2017р. відповідно до п.1 розділу ІХ «Прикінцеві положення» Земельного кодексу України.

Оскільки, позивач не надав суду доказів, що він звертався до відповідача з клопотанням про передачу у власність земельної ділянки в порядку набувальної давності, то вимоги позивача в цій частині суд вважає безпідставними.

Також, позивачем не дотримано умов щодо строку, який застосовується для набувальної давності на земельну ділянку, що обчислюється починаючи з 01.01.2002р. та має становити не менше 15 років. На момент звернення до суду 14.10.2014р. даний строк ще не сплив, а тому суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є незаконними та не підлягаючими задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись 10, 11, 27, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: С.М. Сухомлінов