Справа № 343/1911/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1097/2015
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д. секретаря Капущак С.В.

з участю: представників апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3, позивача-відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5, відповідача Надівської Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Долинського районного суду від 10 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Новоселицька сільська рада про усунення перешкод у користуванні дорогою та зустрічним позовом ОСОБА_7 до сільського голови села Новоселиця - Ісайчука Романа Володимировича, головного спеціаліста - юрисконсульта відділу Держземагенства у Долинському районі - Надівської Руслани Василівни, головного спеціаліста по землевпорядкуванню Новоселицької сільської ради - Семенишин Ніни Петрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про захист прав на земельні ділянки та майно, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із зазначеним позовом та просив зобов'язати ОСОБА_7 розгородити проїжджу частину дороги загального користування до його будинковолодіння АДРЕСА_1, забравши ворота зі сторони вул. Л. Українки, розібрати бетонний паркан та забрати хвіртку зі сторони належного йому будинковолодіння; стягнути моральну шкоду в розмірі 1500грн. та судові витрати.

ОСОБА_7 подав зустрічну позовну заяву, після уточнення якої просив захистити його право власності на володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, площею 0,24га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд та земельною ділянкою, площею 0,0878га для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться в АДРЕСА_2, а також металевими воротами, частиною огорожі з бетонних секцій та криницею, визнавши протиправними дії сільського голови села Новоселиця - Ісайчука Р.В., головного спеціаліста-юристконсульта відділу Держземагенства в Долинському районі - Надівської Р.В., головного спеціаліста по землевпорядкуванню Новоселицької сільської ради - Семенишин Н.П. у незаконному виділенні дороги за рахунок його земельних ділянок, включення в площу дороги його криниці та рекомендацій ОСОБА_4 на знесення його металевих воріт і огорожі з бетонних секцій; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Долинського районного суду від 10 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні дорогою загального користування до належного ОСОБА_4 будинковолодіння АДРЕСА_1, шляхом розгородження проїжджої частини цієї дороги, забравши металеві ворота зі сторони вул. Л. Українки, та бетонний паркан з хвірткою зі сторони будинковолодіння ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 500грн. моральної шкоди та 1000грн. за надання правової допомоги, на користь держави - 243,60грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що рішенням Новоселицької сільської ради народних депутатів Долинського району від 29.12.1993 року йому передано безоплатно у приватну власність 0,49га землі: 0,24га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; 0,25га - для ведення особистого селянського господарства. Згідно довідки №785 від 01.10.2014 року, виданої виконкомом Новоселицької сільської ради, він є власником земельних ділянок загальною площею 0,6096га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, площею 0,24га та біля будинку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,878га і 0,2818га в урочищі Луг.

Апелянт також вказує, що свідченнями його представника, а також відповідачів підтверджується факт його постійного користування спірними ділянками, а також те, що за ним дані земельні ділянки обліковані в по господарських книгах. З їх показів вбачається, що запропонована в 2002 році генеральним планом забудови села площа земельної ділянки під дорогу у встановленому законом порядку не вилучена з його земельних ділянок та не відмежована на місцевості, а лист від 10.07.2014 року носить рекомендаційний характер.

Крім того, суд безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди, витрат на правову допомогу та судового збору.

Вважає також, що судом незаконно відмовлено у задоволенні його позовних вимог, оскільки діями відповідачів, які здійснили на місцевості геодезичну зйомку неіснуючої дороги, в площу якої включили частину його земельних ділянок, його криницю і визнавши факт наявності дороги рекомендували ОСОБА_4 звернутися до суду з відповідним позовом, порушено його право власності на землю.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному об'ємі, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

В судовому засіданні представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просили про їх задоволення.

Позивач-відповідач та його представник, а також відповідач за зустрічним позовом доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову. Вважають, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, тому просять рішення в даній справі залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеними ті факти, що дорога до будинковолодіння ОСОБА_4 зі сторони вул. Л.Українки існувала, останньому чиняться перешкоди ОСОБА_7 у користуванні дорогою загального користування. Відповідачем-позивачем ОСОБА_7 не було надано жодного документу, який би підтверджував законність встановлення бетонного паркану та металевих воріт, які створюють перешкоди в користуванні дорогою загального користування до належного ОСОБА_4 будинковолодіння. В частині стягнення моральної шкоди в розмірі 500грн., суд вважав, що така сума є достатньою для відновлення його нормальної організації свого життя. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи діяли в межах наданих їм повноважень, відповідно до посадових інструкцій та діючого законодавства. При цьому право власності ОСОБА_7 не порушили, не вчиняли жодних незаконних дій по незаконному виділенні за рахунок земельної ділянки останнього дороги, не визначали її площу, оскільки така вже визначена генеральним планом села.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до положень ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Долинського районного суду від 30.08.2013 року за ОСОБА_4 визнано право власності на будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1, та складається з житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., допоміжною площею 10,3 кв.м., воріт № 1, огорожі № 2, що належало ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 26-27).

Копія технічого паспорта на садибний житловий будинок від 06.06.2013 року підтверджує, що будинковолодіння в АДРЕСА_1, складається з житлового будинку, воріт і огорожі (т. 2 а.с. 41-44).

Копія витягу № 17512104 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.02.2014 року свідчить про те, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11, т. 2 а.с. 40).

З копії викопіровки з генерального плану забудови території, на якій розміщені будинковолодіння ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 та будинковолодіння ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 25) вбачається наявність дороги загального користування з сторони вул. Лесі Українки, яка веде до домогосподарства ОСОБА_4 повз домоволодіння ОСОБА_7

Згідно відповіді ДП "Дніпромісто" за № 7/783 від 20.11.2013 року, в якій вказано те, що локальним коригуванням генерального плану с. Новоселиця Долинського району, розробленим їхнім інститутом у 2002 році, ширина вказаної в листі вулиці, з червоними лініями прийнята 6 м, з шириною проїзної частини 3,5 м і одностороннім тротуаром 2,5 м (т. 1 а.с. 22).

З відповіді виконавчого комітету Новоселицької сільської ради за № 118/02-29 від 10.07.2014 року вбачається, що 13.06.2014 року комісією в складі голови с. Новоселиця Ісайчука P., спеціаліста по землевпорядкуванню Новоселицької сільської ради Семенишин Н.П., головного спеціаліста - юрисконсульта Держземагенства у Долинському районі Надівської Р.В., представників проектної ліценованої організації Фелюк Л.В., Янцур О.І. в присутності ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 на місці було розглянуто звернення останнього щодо встановлення та відновлення дороги. Комісією було встановлено, що згідно генерального плану забудови с. Новоселиця, який розроблений ДП "Дніпромісто" в 2002 році і затверджений рішенням сесії Новоселицької сільської ради, до господарства ОСОБА_15 передбачена дорога з вул. Л.Українки по межі між земельними ділянками ОСОБА_7 та ОСОБА_16 ОСОБА_7 дійсно загороджено дорогу, а саме по межі встановлено бетонований паркан та металеві ворота з вул. Л.Українки. Представниками проектної ліцензованої організації ТзОВ "ІКЦ" здійснено зйомку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд та дороги, яка має проходити до будинку ОСОБА_4 У зв'язку з тим, що ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_2 не погоджуються з тим, що їм необхідно знести частину бетонованого паркану та забрати ворота, комісія не мала можливості винести в натурі межі дороги та встановити межові знаки через самовільну побудову бетонного паркану на дорозі загального користування ОСОБА_7 ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суду з позовом про захист права власності та право користування земельною ділянкою (т. 1 а.с. 7-10).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно зауважив, що вище зазначені письмові документи спростовують заперечення ОСОБА_7 факту наявності дороги загального користування зі сторони вул. Л. Українки до домоволодіння ОСОБА_4, а також те, що в даному випадку має місце порушення суб'єктивних прав позивача за первісним позовом, оскільки він позбавлений можливості проїзду до свого будинковолодіння з сторони вул. Л.Українки по дорозі загального користування.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що встановлення дороги не порушує право власності ОСОБА_7, зокрема, на криницю, яка розташована у тому місці, де вимагає проїзд ОСОБА_4, оскільки він не надав суду жодного підтверджуючого документу, який свідчив би про його право власності на криницю, домоволодіння та на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших сторін осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно копії рішення Новоселицької сільської ради "Про передачу земель у приватну власність та користування" від 29.12.1993 року ОСОБА_7 було передано безоплатно у приватну власність 0,49 га землі, в тому числі 0,24 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,25 га для ведення особистого селянського господарства (т. 2 а.с. 10), однак будь-яких план-схем до цього рішення, визначення меж в натурі, погодження межівників не долучено.

Рішенням Долинського районного суду від 22.01.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Новоселицької сільської ради, ОСОБА_7, третя особа: відділ Держземагенства про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради та державного акту про право власності на земельну ділянку позов задоволено. Вирішено визнати незаконним та скасувати рішення Новоселицької сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 23.07.2003р. №50-7/2003 року "Про розгляд заяв. Про уточнення площ земельних ділянок"; визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_7, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 9 від 21.10.2003 року, та скасувати його реєстрацію (т. 2 а.с. 90-92). Дане рішення 11.03.2014 року набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині відшкодування моральної шкоди та стягуючи в його користь з ОСОБА_7 500грн., суд першої інстанції виходячи з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, враховуючи роз'яснення п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, дотримався засад розумності, виваженості та справедливості.

Правильним є і висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7

Так, звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_7 посилається на відповідь виконавчого комітету Новосельцької сільської ради від 10.07.2014 року, вказуючи, що сільський голова - Ісайчук Р.В., спеціаліст по землевпорядкуванн. Новоселицької сільської ради - Семенишин Н.П., головний спеціаліст-юрисконсульт відділу Держземагенства - Надівська Р.В. діяли поза межами своїх повноважень, порушуючи його право власності на земельну ділянку та криницю, огорожу і ворота.

Суд першої інстанції на підставі зібраних письмових доказів по справі правильно встановив, що ззазначені вище посадові особи діяли в межах наданих їм повноважень, відповідно до посадових інструкцій та діючого законодавства. При цьому право власності ОСОБА_7 не порушили, не вчиняли жодних незаконних дій по незаконному виділенні за рахунок земельної ділянки останнього дороги, не визначали її площу, оскільки така вже визначена генеральним планом села. Крім того, ОСОБА_7 чи його представники ні в суді першої інстанції ні в засіданні апеляційного суду не надали жодного належного та допустимого доказу на підтвердження права власності на земельні ділянки та майно, яке він просить захистити.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та безпідставність позовних вимог ОСОБА_7 є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 10 квітня 2015 року залишити без зміни

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк