Ухвала

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Євграфової Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором кредиту в сумі 20 186,92 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 грудня 2006 року між банком і відповідачем був укладений кредитний договір № ZPVCRX02090033, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 2 296 грн зі сплатою 12 % річних та терміном повернення до 16 грудня 2008 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 18 серпня 2010 року утворилася заборгованість в сумі 20 186,92 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту - 2 296 грн, заборгованості за відсотками - 7 729,60 грн, заборгованості з комісії - 1 212,24 грн, пені -7 511,61 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн, штрафу (процентна складова) - 937,47 грн, яку банк просив стягнути з відповідача.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, у якому просив визнати факт відсутності істотних умов, зокрема річної ставки та детального розпису сукупної вартості кредиту, необхідних для кредитного договору, визнати незаконним положення кредитного договору про сплату 10,33 % щомісячно за користування кредитом, визнати незаконним нарахування 7 729,60 грн заборгованості з відсотками, визнати недійсним щомісячне нарахування 50,51 грн за надання фінансового інструменту та всієї суми нарахування 1 212,24 грн, зробити перерахунок пені і штрафів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що при укладенні кредитного договору була недодержана форма договору, підписана лише заява позичальника, протизаконно зазначено про зміну відсоткової ставки до 10,33 % на місяць, завищена ставка пені - 1,25 % за кожен день прострочення, неправильно стягувалася щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у сумі 50,51 грн, оскільки не надавались фінансові операції та послуги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року, первинний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_5, ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, абзацами 1, 5 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 4 статті 60 ЦПК України).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 не відповідає вимогам, встановленим до змісту судового рішення, адже у ньому взагалі не міститься обґрунтування відмови в задоволенні цих вимог.

Резолютивна частина судового рішення також взагалі не містить висновків щодо вирішення спору в частині зустрічного позову.

Крім того, судом першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не вирішено клопотання представника ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності (а. с. 81 - 82) та клопотання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (а. с. 83 -84).

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

В.І. Мартинюк