Справа № 635/2315/14-ц
Провадження № 2/635/
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого судді - Каранченцева І.В.,

при секретарі - Врублевській І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання права власності на його частку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати 20/27 частини житлового будинку розташованого по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області спільною сумісною власністю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 10/27 частини житлового будинку розташованого по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 05.10.1996 р. між ним та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 661. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано 20/27 частини житлового будинку розташованого по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 12.06.199 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-986. Право власності зареєстровано на ім'я відповідача. В грудні 2013 року відповідач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу.

Позивач та її представник подали до суду заяви, у яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя 20/27 частини житлового будинку, який розташований по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області та визнати за позивачем право власності на 10/27 частини цього житлового будинку.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, подав до суду заяву, у якій просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що після реєстрації шлюбу подружжя проживало у жилому ІНФОРМАЦІЯ_3, 89/300 частини з відповідною частиною надвірних споруд якого належало на праві власності матері відповідача - ОСОБА_3, яка на той час проживала разом із своїм чоловіком у іншому житловому приміщенні, а тому в цьому будинку потреби не мала. На прохання відповідача мати погодилась продати належну їй частину цього будинку, а отримані від продажу гроші надати дочці для придбання собі житло ближче до роботи у смт. Високий. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 06.06.1999 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2885, частка матері у жилому будинку по вул. Володимирська, 5 в м. Харкові була продана, а за отримані від продажу гроші відповідач 12.06.1999 року придбала собі житло, а саме 20/27 частини житлового будинку по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області, право власності на яку зареєстровано на її імя.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання права власності на його частку задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Власність в сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ч. 1 ст. 370 Цивільного кодексу України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Доказів наявності між сторонами домовленості щодо розподілу майна або укладення шлюбного договору до суду не надано.

Зазначені вище норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє імя було зареєстровано право власності на таку річ.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить, зокрема, до спільної сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судом було встановлено, що з 05.10.1996 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22.10.2014 р. було розірвано.

Під час знаходження у шлюбі за кошти матері, яка їх отримала за рахунок продажу належної її на праві власності 89/300 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд вул. Володимирська, 5 в м. Харкові, ОСОБА_2 було придбано 20/27 частини житлового будинку по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області, право власності на яку зареєстровано на її імя (а.с. 49-50).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачу належить 20/27 частини житлового будинку по вул. Щорса, 61 у смт. Високий Харківського району Харківської області, яке зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та внесеного у реєстр нотаріальних дій за № 1-986, як майно набуте під час шлюбу за кошти, що належали їй особисто.

У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, дослідивши в сукупності надані сторонами докази у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі у звязку з недоведеністю позову, а саме, з огляду на те, що ні позивач, ні відповідач не надали до суду доказів про джерело надходження коштів для придбання 20/227 частини житлового будинку № 61 по вулиці Щорса у смт. Високий Харківського району Харківської області, поділ якого є предметом спору, декларації про доходи, довідки з місця роботи про заробітну плату та інші документально підтверджені доходи, суд не має змоги встановити чи належить він на праві спільної сумісної власності або особистої приватної власності.

Таким чином, за недоведеністю позовних вимог, суд приймає рішення відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 57, 59 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання права власності на його частку - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Караченцев