Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/611/15 Головуючий у 1-й інстанції Меркулова Л.О.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області на рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 13 лютого 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, треті особи: ОП ЗМБТІ, реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання права власності на об'єкт нерухомості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на об'єкт нерухомості.

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі рішення двадцять другої сесії четвертого скликання Запорізької міської ради № 37/504 від 01.08.2005 року між нею на Запорізькою міською радою, 14.11.2005 року був укладений договір оренди, землі, за умовами якого їй передано в строкове платне користування земельні ділянки для розташування торгівельного павільйону, які знаходяться в АДРЕСА_1.

В оренду передані земельні ділянки загальною площею 0,0254 га.

На даній земельній ділянці позивачем був побудований торгівельний павільйон по АДРЕСА_1, який актом комісії Запорізької районної адміністрації від 14.07.2005 року прийнятий до експлуатації.

Комісією з питань соціально-економічного розвитку району Заводської районної адміністрації 15.11.2009 позивачу було надано згоду на проведення реконструкція існуючого павільйону під кафе з літнім майданчиком та будівництво дитячого кафе з гральним майданчиком .

31.07.2013 року комісією по упорядкуванню роботи об'єктів сфери обслуговування Заводського району позивачу було дано погодження щодо реконструкції діючого павільйону-закусочної в стаціонарний продовольчий магазин-закусочну з літнім майданчиком, з розширенням в межах діючого відводу земельної ділянки.

На теперішній час торгівельний павільйон позивачем реконструйований в стаціонарний продовольчий магазин-закусочну з літнім майданчиком.

Згідно листа ОП ЗМБТІ № 21291 від 28.11.2012 року, за результатами обстеження місця знаходження, запропоновано присвоїти торгівельному павільйону літ. А, побудованому позивачем, поштову адресу - АДРЕСА_2

Позивач є користувачем даного об'єкту нерухомості. Вона зверталась до районної адміністрації, державного Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради з питання визнання за нею права власності на новостворений об'єкт нерухомості, але їй було роз'яснено, що для визнання за нею право власності їй необхідно надати документи, які підтверджують її право власності на земельну ділянку.

Оскільки іншим способом захистити її права неможливо, позивач змушена була звернутися до суду з позовом щодо їх захисту у передбачений ст.16 ЦК України спосіб, шляхом визнання за нею права власності на даний об'єкт нерухомості.

У зв'язку з вищезазначеним позивач просила суд визнати за нею право власності на продовольчий магазин-закусочну з літнім майданчиком, розташований в торгівельному комплексі по АДРЕСА_1 та присвоїти продовольчому магазину-закусочній з літнім майданчиком, який розташований в торговельному комплексі по АДРЕСА_1, поштову адресу - АДРЕСА_2

Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 13 лютого 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на продовольчий магазин-закусочну з літнім майданчиком, розташований в торгівельному комплексі по АДРЕСА_1.

Присвоєно продовольчому магазину-закусочній з літнім майданчиком, який розташований в торговельному комплексі по АДРЕСА_1, поштову адресу - АДРЕСА_2

На вказане рішення суду Перший заступник прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального в або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що самочинні будівлі, які збудовані позивачем на земельній ділянці, що відведені йому для реконструкції, відповідають будівельним нормам та правилам , а тому ОСОБА_2 має право власності на новозбудований магазин з літнім майданчиком.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте вказані вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому така особа, згідно вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Стосовно даної справи вказані вимоги процесуального закону належить розуміти так, що ОСОБА_2 повинна довести, що вона у передбаченому законом порядку створила нову річ і відсутні передбачені законом перешкоди для реєстрації за ним права власності на цю річ, однак відповідач порушує його право на визнання цього майна його власністю, чи оспорює таке право.

Згідно ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інакше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 29 Закону України "Про планування та забудову територій" передбачено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт, який надається інспекціями ДАБК, вважається самовільним будівництвом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив визнати за ним право власності на новостворений об'єкт нерухомості.

Згідно ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду визнати за особою, яка здійснила с самочинне будівництво, за умови, що земельна ділянка була виділена у встановленому законом порядку цій особі.

Питання щодо порушення прав інших осіб судом першої інстанції залишено без уваги, ці обставини суд не з'ясував, хоча це істотна обставина, яка безпосередньо впливає на наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач збудував стаціонарний продовольчий магазин-закусочну з літнім майданчиком без дотримання порядку, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.3 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Статтями 29, 30-1 Закону України "Про планування та забудову територій" питання правомірності забудови територій, діяльності по будівництва, переплануванню, реконструкції, реставрації та капітального ремонту житлових приміщень покладено на інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та їх територіальні органи.

У п.п. 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України "Про основи містобудування" спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У разі пред'явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

Враховуючи, що рішення про надання земельної ділянки позивачу під вже збудовані самовільні будівлі не ухвалювалося, порушене питання не було предметом розгляду компетентного державного органу-інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, уповноважений орган державної влади, на який покладено функції щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, та має повноваження надавати дозвіл на виконання будівельних робіт, залучений до участі у справі не був.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не звернув уваги на наведене та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Всупереч зазначеним вище вимогам закону, районним судом безпідставно визнано право власності позивача на новостворене нерухоме майно.

За таких обставин ухвалене у справі рішення вважати обґрунтованими немає підстав.

Таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові. Крім того відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір при розгляді в апеляцій інстанції на користь держави 50 % від суми сплаченого збору у суді першої інстанції , отже у сумі 1 185 гривень.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора міста Запоріжжя в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2014 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 185 гривень судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді