Справа № 495/192/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2015 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 21.11.1997 року)

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/192/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_2

про визнання частково недійсним строкового трудового договору

В С Т А Н О В И В:
16.01.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 (далі по тексту відповідач) про визнання частково недійсним строкового трудового договору (а.с.1).

Так, позивач просив суд:

- поновити строк звернення до суду, так як вибіг не по його вині;

- визнати строковий трудовий договір безстроковим;

- визнати пункт 4 даного строкового договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 поступив на роботу в ВЧ НОМЕР_2 . При вступу на роботу сторонами був складений та підписаний строковий договір. Між тим, на думку позивача, вказаний договір був складений з порушенням норм трудового законодавства, а саме в п.2 абз.3 зазначено, що «прийняття на посаду здійснюється після укладення даного трудового договору на визначений термін, до комплектування цієї посади військовослужбовцем», але потрібно було вказати конкретну дату, а тому оскільки дата не вказана, він вважається безстроковим і, як результат, він чинний і на даний час, так як питання про його скасування військовою частиною не ставилося.

Позивач посилається на те, що в п.4 строкового трудового договору зазначено, що «працівник, що прийнятий на посаду юрисконсульта ВЧ НОМЕР_2 зобов`язується звільнити цю посаду за вимогою командування у разі комплектування її військовослужбовцем без дотримання вимог по попередженню про звільнення з посади за два місяці до звільнення». Отже, на думку позивача, така умова договору порушує ст.9 КЗпП України, згідно із якою умови договорів про працю, погіршуючих стан працівника порівняно з законодавством України про працю, являються недійсними.

За твердженням позивача, строк для звернення до суду з відповідним позовом порушений з поважних причин та підлягає поновленню, так як при звільненні з роботи ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку не отримав, як не отримав і належно оформленої довідки про звільнення його з роботи.

Відповідачем ВЧ НОМЕР_2 , надіслано до суду заперечення, відповідно до яких відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що умови укладеного між сторонами строкового трудового договору у повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, п.2 ч.1 ст. КЗпП України та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Також, відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 строк для звернення до суду з відповідним позовом порушений без будь-яких поважних причин, оскільки ще 11.06.2007 року, за місяць до передислокації військової частини, позивач під розпис в книзі обліку трудових книжок забрав свою трудову книжку, після чого без поважних причин більш на робочому місці не з`являвся (а.с.12-13).

12.03.2015 року ОСОБА_2 подано до суду заяву проти заперечень ВЧ НОМЕР_2 з уточненими позовними вимогами (а.с.21), відповідно до яких позивач просить суд:

- визнати таким, що строк звернення до суду ним не порушений;

- визнати пункт 4 строкового договору недійсним та таким, що не відповідає чинному законодавству, а саме ст.9 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні 17.03.2015 року заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ВЧ НОМЕР_2 , в судові засіданні не з`явився, але надіслав до суду відповідні заяви, згідно із якими просив розглянути справу без представника ВЧ НОМЕР_2 у зв`язку з виконанням завдань в зоні проведення АТО (а.с.39, 47, 52).

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення позивача, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_2 про визнання частково недійсним строкового трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 07.02.2007 року з метою забезпечення дотримання вимог по комплектуванню посад військовослужбовців, що дозволено укомплектовувати з числа працівників та службовців ЗСУ і утримувати за рахунок статті 0123, виконання вимог п.2 ст.23 КЗпП у ВЧ НОМЕР_2 , між командиром ВЧ НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_3 , виступаючи від імені установи, та працівником ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір (а.с.3).

Відповідно до пункту 2 Договору, дозволяється тимчасово заміщати вакантну посаду військовослужбовця не військовослужбовцем. Допускати до виконання обов`язків за зазначеним переліком посад у порядку суміщення не дозволяється. Прийняття на посаду здійснюється після укладення даного трудового договору на визначений термін «до комплектування цієї посади військовослужбовцем».

Згідно із пунктом 4 Договору, працівник, що прийнятий на посаду військовослужбовця юрисконсульта ВЧ НОМЕР_2 зобов`язується звільнити цю посаду за вимогою командування у разі комплектування її військовослужбовцем без дотримання вимог по попередженню про звільнення з посади за два місяці до звільнення.

Дія даного договору розповсюджується на весь час роботи по займаній посаді (п.6 Договору).

Строковий трудовий договір від 07.02.2007 року підписаний обома сторонами, командиром ВЧ НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , має печатку ВЧ НОМЕР_2 та складений, у відповідності до п.7 Договору, у двох примірниках, які знаходяться по одному у кожної із сторін (а.с.3).

Позивач ОСОБА_1 , вважає що абз.3 п.2 та п.4 строкового трудового договору від 07.02.2007 року порушують його права та не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим він просить пункт 4 вказаного договору визнати недійсним.

Між тим, суд з такими доводами та вимогами ОСОБА_1 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (ст.9 КЗпП України).
Згідно із ч.1 ст.21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч.3 ст.21 КЗпП України).
Статтею 23 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт) (абз.2 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і статті 23), крім випадків, коли трудові відносин фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами (абз.1 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Наказом Міністра оборони України № 345 від 14.10.2002 року (із змінами та доповненнями) затверджено Тимчасовий перелік посад офіцерського складу, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), до якого входить посада юрисконсульта (а.с.17-20).

Як встановлено матеріалами справи та підтверджено і самим позивачем в судовому засіданні, ОСОБА_1 підписав строковий трудовий договір від 07.02.2007 року на умовах, запропонованих ВЧ НОМЕР_2 в ньому.
Таким чином, сторонами договору було досягнуто згоди щодо усіх умов трудового договору, зокрема, щодо строку його дії (до комплектування цієї посади військовослужбовцем) та порядку звільнення (за вимогою командування у разі комплектування її військовослужбовцем без дотримання вимог по попередженню про звільнення з посади за два місяці до звільнення).

Позивачем не представлено до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про той факт, що ВЧ НОМЕР_2 застосовувався примус до укладення строкового трудового договору від 07.02.2007 року на умовах, що суперечать законодавству.

Позивач посилається на те, що після укладення 07.02.2007 року строкового трудового договору його права були суттєво обмежені порівняно з повноваженнями за безстроковим трудовим договором, проте в чому полягає таке обмеження та на підставі яких доказів це встановлено, не визначено та не доведено.

Доводи позивача про суперечливість вимогам чинного законодавства умов п.4 строкового трудового договору від 07.02.2007 року про звільнення з посади без дотримання вимог по попередженню за два місяці до звільнення не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки зазначені як норми чинного законодавства, так і умови договору не покладають такого обов`язку на роботодавця у випадку припинення трудового договору на визначений строк.
Згідно із ст.ст. 233, 234 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно із роз`ясненнями, наданими в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Оскільки позивачем не доведено, що строковий трудовий договір від 07.02.2007 року укладено з порушенням норм законодавства та погіршує становище працівника порівняно з трудовим законодавством, вимоги позову в цій частині не підлягають до задоволення.

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.57 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази це відомості про факти, що цікавлять суд, на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказові факти це ті обставини, які були встановлені судом в процесуальному порядку, і можуть використовуватися як докази про наявність фактів. Процесуальне призначення доказів встановлення наявності або відсутності обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, належність доказів це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. Належним є той доказ, який містить інформацію, що має значення для справи. Коло фактів, які необхідно доказати по конкретній справі, називається предметом доказування, а, згідно із ч.1 ст.179 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сукупність обставин, які доказує позивач, створює основу позову. Факти, що входять в предмет доказування, ще не встановлені, і їх наявність до винесення судового рішення лише припускається.

Згідно із статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , в порушення ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не представив до суду жодного доказу (належного, допустимого) того, що укладеним 07.02.2007 року з ВЧ НОМЕР_2 строковим трудовим договором порушені його права та вимоги чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для визнання таким, що строк звернення до суду ОСОБА_1 не порушений та визнання п.4 строкового трудового договору від 07.02.2007 року недійсним.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 про визнання частково недійсним строкового трудового договору підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-4, 9, 21, 23-24, 36, 221, 232-233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В И Р І Ш И В :
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання частково недійсним строкового трудового договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко