АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом житлово-будівельного кооперативу «Медик-2» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ЖБК «Медик-2» звернувся до суду з позовом (в подальшому уточненим) до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ЖБК «Медик-2» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1. Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі № 61 зазначеного будинку. Власником квартири є ОСОБА_2 Починаючи з січня 2011 року відповідачі несвоєчасно, нерегулярно та не в повному обсязі сплачують за житлово-комунальні послуги, у зв'язку із чим за період з 1 січня 2011 року по 1 жовтня 2014 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 12 229,67 грн. На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів в рівних долях (з кожного по 1/3 частині від суми) заборгованість за спожиті послуги у розмірі

12 229,67 грн., 3% річних - 611,66 грн., інфляційні нарахування - 1 838,18 грн., а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 11 960,05 грн., 3% річних у розмірі 574,30 грн., інфляційні нарахування у розмірі 1 760,77 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

_________________________________________________________

Справа № 761/13496/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/2949/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гриньковська Н.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати.

Апелянт, зокрема, посилається на те, що суд необґрунтовано стягнув заборгованість, незважаючи на сплив строку позовної давності. При цьому, ОСОБА_3 частково визнає наявність боргу за спожиті послуги у розмірі 7 651,00 грн.

В суді апеляційної інстанції представники ЖБК «Медик-2» - Новицька С.В. та Войтович Н.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року без змін.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ЖБК «Медик-2».

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, вона належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 17).

Згідно з відомостями довідки форми № 3 від 6 травня 2014 року у квартирі

№ 61 зазначеного будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_3,

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 9).

Як встановлено судом першої інстанції на підставі детальних розрахунків заборгованості та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, за період з

1 січня 2011 року по 1 жовтня 2014 року оплата за житлово-комунальні послуги здійснювалася несистематично та не в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка становить 11 960,05 грн. (а.с. 135-138, 140).

8 листопада 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЖБК «Медик-2» заборгованості за житлово-комунальні послуги на суму 6 607,45 грн. та судових витрат у розмірі 118,83 грн., який ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2014 року скасовано (а.с. 8).

Задовольняючи позов та стягуючи солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суму заборгованості, суд виходив з того, що відповідачі отримують житлово-комунальні послуги в повному обсязі, а позивачем доведено факт неналежного виконання ними своїх обов'язків по сплаті вартості цих послуг.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 322 ЦК України встановлений обов'язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст.ст. 66-68 ЖК Української РСР, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (зі змінами та доповненнями), споживач (власник, наймач, орендар) зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України закріплена обов'язковість виконання зобов'язань належним чином та у встановлений строк.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що відповідачі, які проживають у зазначеній квартирі, належним чином отримують житлово-комунальні послуги, але не оплачують їх вартість в повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 11 960,05 грн.

Крім того, судом на підставі наданого позивачем розрахунку (а.с. 139, 141) вірно визначено суму 3% річних (574,30 грн.) та інфляційних нарахувань

(1 760,77 грн.), які разом з основною сумою боргу підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводів відповідача про сплив позовної давності, оскільки, як вбачається з розрахунків заборгованості та копій платіжних документів, відповідачі за період часу, що є предметом розгляду, частково різними платежами сплачували кошти за житлово-комунальні послуги, що в розумінні статті 264 ЦК України свідчить про визнання ними свого боргу та переривання перебігу позовної давності.

Доводи апеляційної скарги з приводу неналежного та не в повному обсязі надання позивачем житлово-комунальних послуг є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема актами обстеження загальнобудинкової мережі зазначеного будинку, згідно з якими загальнобудинкова мережа знаходиться в задовільному стані, витоки гарячої та холодної води відсутні (а.с. 113-134).

Водночас, суд апеляційної інстанції бере до уваги ту обставину, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів та на підтвердження подання ними відповідних звернень, складання актів-претензій щодо неналежності наданих послуг або невідповідності нарахованої вартості житлово-комунальних послуг за період виникнення заборгованості.

Колегія суддів критично ставиться до тверджень апелянта про необґрунтованість тарифів на житлово-комунальні послуги у будинку АДРЕСА_1, оскільки вони вже були предметом розгляду в суді і рішенням суду було встановлено їх відповідність чинному законодавству.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зокрема, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 до ЖБК «Медик-2» про зобов'язання привести розрахунок за житлово-комунальні послуги у відповідність із діючими тарифами (а.с. 4-7).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ЖБК «Медик-2» в межах визначеної законом компетенції має право визначати тарифи на житлово-комунальні послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Також апелянт посилалася на те, що з нею та іншими відповідачами позивачем не було укладено договору на утримання будинку і прибудинкової території. Апеляційний суд не бере до уваги цих доводів, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Відповідно до статуту ЖБК «Медик-2» організовано з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва будинку АДРЕСА_1 за кошти членів кооперативу, а також наступної експлуатації та управління цим будинком. З цією метою ЖБК наділене правом укладати з певними організаціями договори про забезпечення будинку житлово-комунальними послугами.

У статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувача будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд визначено як власника або юридичну особу, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Таким чином, позивач ЖБК «Медик-2» не є виконавцем житлово-комунальних послуг, а тому чинне законодавство не наділяє його повноваженнями укладати відповідні договори зі споживачами послуг.

Також зі статуту ЖБК «Медик-2» (а.с. 10-11) вбачається, що пунктом 40 обумовлений обов'язок заново прийнятого члену ЖБК або громадянина, який придбав у власність жиле приміщення в будинку кооперативу, виконувати рішення загальних зборів членів кооперативу.

У пункті 38 статуту передбачено, що жильці зобов'язані своєчасно вносити платежі на покриття витрат кооперативу по експлуатації, капітальному ремонту будинку, утриманню прибудинкової території, та ін.

Отже, посилання відповідачів на ту обставину, що вони не зобов'язані виконувати рішення ЖБК «Медик-2», зокрема з приводу установлених тарифів на комунальні послуги, оскільки не є членами кооперативу, а квартира придбана ними після створення ЖБК, спростовуються наведеними положеннями статуту позивача, який є балансоутримувачем будинку.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко