АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Оніщука М.І., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договорів лізингу недійсними та стягнення збитків, -

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договорів лізингу недійсними та стягнення збитків. В обґрунтування позову зазначав, що 07.03.2014 року між ним та відповідачем укладено договори фінансового лізингу »№009678, 009679, 009680, 009681, 009682. Згідно з умовами договору позивач зобов'язався платити на рахунок відповідача авансовий платіж (10% вартості предмета лізингу), а відповідач, у свою чергу, гарантував отримання позивачем у власність автомобілів марки Рута-25 УМЗ» в кількості 5 шт. Посилаючись на те, що при укладанні договору фінансового лізингу представники відповідача ввели його в оману щодо умов даного зобов'язання, зокрема, щодо розміру авансового платежу, позивач просив суд визнати вказані правочини недійсними та стягнути з відповідача збитки в подвійному розмірі в сумі 225 000 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договорів лізингу недійсними та стягнення збитків - відмовлено повністю.

Унікальний номер справи: 757/22413/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15467/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що всупереч вимог ст. ст. 57-65, 212 -214 ЦПК України, суд не з'ясував усі обставини справи, що мають значення, а саме: суд не викликав в судове засідання, для дачі показів в якості свідка, представника ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_5, яка безпосередньо вчинила дії, зі зміни, без відома апелянта, умов договору, таким чином ввівши його в оману.

Вказує, що суд не дав належної оцінки в своєму рішенні про факт відсутності на ринку автобусів «Рута -25 УМЗ», оскільки вони зняті з виробництва і придбати ці автобуси у виробника лізингова компанія не могла, про що неодноразово, після укладення вищевказаних договорів, представники компанії пояснювали та пропонували інший товар.

Посилається, що згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману, щодо обставин які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Оман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.03.2014 р. між позивачем та відповідачем укладено договори фінансового лізингу №№009678, 009679, 009680, 009681, 009682. Згідно з умовами договорів позивач зобов'язався сплатити на рахунок відповідача авансовий платіж 50% вартості предмета лізингу, а відповідач - гарантував отримання позивачем у власність автомобілів (арки «Рута-25 УМЗ» в кількості 5 шт.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтуванням позовних вимог позивача було те, що при укладанні даного договору він був введений в оману працівниками відповідача щодо умов договору, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону і оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 Постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення : обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, та зазначено в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, що перед підписанням договорів лізингу позивач по місцю свого проживання ознайомився з вказаними договорами, тобто належним чином був ознайомлений зі змістом оспорюваних договорів та в подальшому погодився з умовами взятих на себе зобов'язань, в тому числі з розміром авансового платежу, про що свідчить підпис позивача на кожному аркушу договорів.

Відносно доводів апеляційної скарги, що автобуси «Рута -25 УМЗ» відсутні на ринку, оскільки вони зняті з виробництва і придбати ці автобуси у виробника лізингова компанія не могла, про що неодноразово, після укладення вищевказаних договорів, представники компанії пояснювали та пропонували інший товар, колегія суддів зазначає, що відсутні докази того, що в момент вчинення вказаних правочинів представник відповідача навмисно ввела його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Крім того, апелянтом не надано суду належних доказів того, що під час підписання оспорюваних договорів він був позбавлений можливості повторно ознайомитися з їх змістом, чи хоча б переглянути основні умови договору, зокрема розміри платежів, таким чином халатність позивача не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відносно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було допитано свідків, заявлених позивачем, колегія суддів зазначає, що вони не відповідають обставинам справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_6 зазначив, що присутнім при укладенні позивачем оспорюваних договорів позивачем він не був.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що вірним є висновок суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів лізингу слід відмовити, а оскільки вимоги про стягнення збитків є похідними від цих вимог, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Крім того, відсутні підстави і для задоволення пред'явлених вимог про стягнення моральної шкоди, як такої, що завдана в результаті дій позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, є недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: