Справа №490/5261/14-ц 14.01.2015 14.01.2015
Провадження 22ц/784/76/15 Головуючий у першій інстанції: Батченко О.В. Категорія 23 Доповідач в апеляційній інстанції: Кутова Т.З.
УХВАЛА

Іменем України

14 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К. О., Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2014 року постановлене по справі за позовом

ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі-ПАТ КБ) «Приват Банк»

про

визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

покладення зобов'язання

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, а також покладення зобов'язання.

Позивач зазначав, що 16 квітня 2007 року з ПАТ КБ «Приват Банк» він уклав договір кредиту на суму 41000 доларів США. В забезпечення вказаного договору сторони уклали договір іпотеки, за яким в іпотеку позивач передав житловий будинок АДРЕСА_1.

Проте при підписанні вказаного договору кредиту, його права були порушені, так як кредитний договір, на думку позивача не відповідає вимогам закону оскільки його предметом є іноземна валюта - долар США, тоді, як відповідно до закону, грошовою одиницею України є гривня, крім того, відповідачем не надано належної інформації, щодо умов кредитування, оскільки його не було попереджено про валютні ризики, а також банком застосовано умови недобросовісної конкуренції, оскільки кредитний договір містить умови односторонньої їх зміни за ініціативою банку, не передбачає відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору та встановлює вимоги щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним умов договору.

За такого, позивач просив, задовольнити його вимоги, визнавши вказані договори недійсними.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить вказане рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також не повне з'ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши докази по справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 16 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» укладено договір кредиту на суму 41000 доларів США на придбання житлового будинку та сплату страхових платежів на строк з 16 квітня 2007 року по 15 квітня 2027 року із сплатою 10, 08 відсотків на рік (а.с.13-18).

Того ж дня, в забезпечення вказаних кредитних зобов'язань, сторони окремо уклали і іпотечний договір, згідно якого в іпотеку передано житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.23-28).

Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, де передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до наведеного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних ліцензій на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

ПАТ КБ «Приват Банк» отримав банківську ліцензію № 22 від 4 грудня 2001 року, зареєстровану НБУ 19 березня 1992 року за № 92 та письмовий дозвіл № 22-2 від 4 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції визначені п. 1-4 частини другої та частини четвертої ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та додаток до нього, а також додаток до дозволу з зазначенням переліку операцій, яке має право здійснювати банк (а.с. 69,70,71).

Згідно з п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі і операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, необхідно зазначити, що законодавчо на даний час не визначено вказаних меж. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або утримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, тобто банк, який отримав банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл.

Враховуючи вимоги наведених нормативних актів, а також умови оспорюваного кредитного договору, якими в тому числі передбачено використання валюти іноземної держави для здійснення банком видачі кредиту і його поверненню боржником, що не є операцією по реалізації функції грошових коштів як засобу платежу, районний суд дійшов обгрунтованого висновку, що таке не суперечить вимогам наведеного чинного законодавства. А тому і відсутнє порушення вимог закону при укладенні спірного договору кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України послуги у сфері банківського обслуговування є різновидом публічного договору, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати надання послуг кожному, хто до неї звернеться.

З умов оспорюваного договору кредиту вбачається, що в його розділі 2 сторони домовились та виклали положення щодо взаємних прав та обов'язків сторін. Також в розділі 4 цього договору, сторони визначили умови та порядок відповідальності сторін.

Суд вірно зазначив, що наявність, на думку позивача дисбалансу обов'язків на його користь, не суперечить вимогам положень ст. 7 ЦК України щодо звичаїв ділового обороту з урахуванням специфіки вказаного виду договору, а також принципу свободи договору відповідно до положень ст. 627 ЦК України. Такий стан речей щодо умов договору не є порушенням прав споживача, внаслідок додаткового врегулювання вказаних відносин Законом України «Про захист прав споживачів» (ст. 11).

Належних доказів на підтвердження порушення права позивача на право вибору послуги, обмеження права на одержання необхідної інформації, суду не надано, оскільки в тексті оспорюваного договору містяться всі необхідні відомості щодо умов надання кредиту, які схвалені позивачем особистим підписом. До того ж, позивач не був обмежений, як у виборі виду кредитування, так і вибору банківської установи.

Вірним також є висновок суду щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо наслідків нечесної підприємницької практики, в зв'язку з недоведеністю вказаних в даній нормі підстав.

Наявність в п 2.3.1 договору умови щодо права банку в односторонньому порядку підвищення процентної ставки при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, не суперечила вимогам закону на час його укладення. А набрання чинності ст. 1056 -1 ЦК України в редакції від 21 січня 2010 року, відповідно до положень якої заборонено підвищення банком в односторонньому порядку встановлений договором розмір процентів, не є підставою для визнання даної угоди недійсною, а лише виключає можливість з даного часу застосування вказаних положень .

Враховуючи наведене, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, доказам, які надали сторони дав належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання спірного договору кредиту, та як наслідок договору іпотеки недійсними. В зв'язку з цим не підлягають задоволенню і інші заявлені позовні вимоги щодо виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження відповідних записів.

Доводи викладені в апеляційній скарзі стосовно неправомірності направлення Банком відповідних листів - повідомлень щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку, здійснення розрахунків за підвищеними ставками, не мають правового значення для вирішення даного спору і виходять за межі позовних вимог, так як пов'язані з правомірністю дій банку щодо розрахунків.

Посилання апелянта на положення Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставним, оскільки судом не встановлено порушення правових норм цього закону при вирішенні спірних правовідносин, про що викладено вище.

Інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову та ґрунтуються на невірному сприйнятті та розумінні правових норм.

За такого, рішення районного суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального права, на підставі ст. 308 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: