АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 752/13340/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4195/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фролов М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У лютому 2013 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про виселення. В обґрунтування позову зазначав, що 05.08.2004р. між ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитором та ОСОБА_9 як позичальником було укладено кредитний договір № К2H0GK00260005, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» відкрив кредитну лінію та надав за нею ОСОБА_2 кошти у сумі 42320,0 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із оплатою відсотків за користування ними в строк до 05.08.2014р. При цьому між ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки від 07.12.2004р., за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2011р. по справі № 2-1030/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 263 941,94 грн. за кредитним договором № K2H0GK00260005, та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру НОМЕР_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, та виселено ОСОБА_2 і ОСОБА_10 зі спірноїквартири НОМЕР_1. 26.02.2013р. позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся листом до ОСОБА_2 і ОСОБА_10 про добровільне звільнення у тридцяти денний строк квартири НОМЕР_1. Також позивач зазначив, що згідно довідки № 498 за формою № 3 від 15.09.2014р., наданої ДП «Наш дім», у квартирі НОМЕР_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_2 з 16.07.2002р., син ОСОБА_3 з 16.07.2002р., донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010р. та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010 р. З огляду на вказане, позивач просив суд виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Шуліка А.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати за подання апеляційної скарги.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування положень Закону України від 03.06.2014р. є помилковим, оскільки виселення мешканців фактично не є способом звернення стягнення та не є відчуженням майна.

Зазначає, що суд не врахував, щопопереднє рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не припинило свою дію, оскільки на даний момент в України відсутній будь-який законодавчий акт (в т.ч. і Закон від 03.06.2014р.), який передбачає зупинення виконання судових рішень.

Посилається, що такої ж позиції дійшли Апеляційний суд Закарпатської області (рішення від 16.10.2014 року та рішення від 06.11.2014 року); Апеляційний суд Миколаївської області (рішення від 28.10.2014 року), копії зазначених рішень додано до апеляційної скарги.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки ДП «Наш дім» від 15.09.2014 р. за № 498 у спірній квартирі НОМЕР_1 проживають та зареєстровані з 16.07.2002 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також з 28.09.2010 р. її неповнолітні доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також судом першої інстанції встановлено, що 05.08.2004р. між ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитором та ОСОБА_9 як позичальником було укладено кредитний договір № K2H0GK00260005, відповідно до умов якого ПАТ «Приватбанк» відкрив кредитну лінію та надав за нею ОСОБА_2 кошти у розмірі 42320,0 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із сплатою відсотків за користування ними в строк до 05.08.2014р. (а.с. 7-8)

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № K2H0GK00260005, 07.12.2004 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрований у реєстрі за № 6719, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 9-10)

Згідно п. 7 договору іпотеки визначено, що надане в іпотеку майно належить ОСОБА_2 на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.08.2004 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 4513, а також зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна 03.09.2004р., записано в реєстрову книгу за реєстровим №37846.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2011р. по справі № 2-1030/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у емірі 263941,94 грн. за кредитним договором № К2Н0GК00260005, та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру НОМЕР_1, шляхом її продажу ВАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, та виселено ОСОБА_2 і ОСОБА_10 з квартири НОМЕР_1.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» листом від 26.02.2013 р. звернувся до ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_2, і до ОСОБА_10 на адресу: АДРЕСА_3, про добровільне звільнення у тридцятиденний строк квартири АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо направлення на адресу спірної квартири НОМЕР_1 відповідачам, як мешканцям, письмової вимоги про необхідність звільнення наведеної квартири у тридцятиденний строк, та крім того в матеріалах справи відсутні докази щодо повідомлення ОСОБА_12, ОСОБА_10 про вказане відповідачів.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до п. 1 кредитного договору № К2Н0GК00260005 від 05.08.2004 р. Банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом видачі готівкових коштів через касу в розмірі 42 320, 00 дол. США на наступні цілі: купівля квартири.

Пунктом 1.2 вказаного кредитного договору сторони встановили, що забезпеченням виконання кредитором обов'язків по даному договору виступає договір застави майнових прав на 2-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 7 договору іпотеки від 07.12.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрований у реєстрі за № 6719, ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» квартиру АДРЕСА_1.

Пуктом 6 договору іпотеки іпотекодавець засвідчив, що з умовами кредитного договору ознайомлений.

Відповідно до п. 13.1 договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що предмет іпотеки за цим договором належить йому на праві власності, не знаходиться в іпотеці у третіх осіб, у тому числі не знаходиться в податковій заставі, не подарований, не проданий, в суперечці та під арештом не знаходиться.

Відповідно до п. 13.2 договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що на правах, передбачених чинним законодавством, він має право відчужувати предмет іпотеки.

Відповідно до п. 13.3 договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що на правах, передбачених чинним законодавством, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення.

Таким чином, підписанням договору іпотеки, сторони засвідчили, що іпотекодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору. (а.с. 9-10)

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2011р. в цивільній справі № 2-1030/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про звернення стягнення встановлено, що відповідачі не виконали своїх зобов'язань за кредитним договором № K2H0GK00260005, внаслідок чого виникла заборгованість, яку у розмірі 263 941,94 грн. на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суд вважає необхідним стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_10. При цьому судовим рішенням в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру НОМЕР_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, та виселено ОСОБА_2 і ОСОБА_10 зі спірної квартири НОМЕР_1.

Колегія суддів з огляду на фактичні обставини справи вважає, що вказаним судовим рішенням встановлено факт порушення зобов'язань ОСОБА_2, та правомірність звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням відповідачів, наслідком чого є перехід права власності на іпотечне майно до іпотекодержателя.

Тобто, в 2011 році судовим рішенням іпотекодавець фактично був позбавлений права власності на іпотечне майно, а після направлення іпотекодержателем письмової вимоги №30.1.0.0/2-001 від 26.02.2013 р. мав у тридцяти денний строк добровільно, разом зі всіма зареєстрованими особами, звільнити спірну квартиру, був фактично позбавлений права користуватися нею. (а.с. 13-14)

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів про добровільне звільнення нерухомого майна, на яке звернуто стягнення, є необґрунтованими, та такими, що не відповідають матеріалам справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт проживання та реєстрації у квартирі НОМЕР_1 сторонніх осіб, на суть спору не впливає та правових наслідків для розгляду справи не має, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, надане в іпотеку майно належить ОСОБА_2 на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.08.2004 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 4513, а також зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна 03.09.2004р., записано в реєстрову книгу за реєстровим №37846.

Згідно довідки № 498 за формою № 3 від 15.09.2014р., наданої ДП «Наш дім» вбачається, що в переданій в іпотеку квартирі проживають ОСОБА_2 з 16.07.2002 р., син ОСОБА_3 з 16.07.2002 р., донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010 р. та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010 р.

Тобто, на момент підписання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_9, а саме 05.08.2004 р., в квартирі НОМЕР_1 були зареєстровані ОСОБА_2 з 16.07.2002 р., син ОСОБА_3 з 16.07.2002 р.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що новим власником не заборонялося проживання та реєстрація сторонніх осіб за вказаною адресою, при цьому жодних майнових прав на квартиру дані особи не мали, доказів порушення договором купівлі - продажу від 05.08.2004 р. їх прав чи прав їх дитини, які були б предметом судового розгляду в рамках інших цивільних чи кримінальних справ до суду першої інстанції не надано.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючим наведене, висновки суду першої інстанції, що положення договору іпотеки від 07.12.2004р. стосовно заборони реєстрації місця проживання третіх осіб у квартирі НОМЕР_1 без згоди на це позивача як іпотекодержателя, не обмежують законні права неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_8 на проживання однією сім'єю із своїми батьками - ОСОБА_2, які були зареєстровані і проживали у вказаній квартирі до укладенні наведеного договору іпотеки від 07.12.2004р., а також зустрічне право ОСОБА_2, як матері проживати разом із своїми неповнолітніми дітьми є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів зазначає, що право проживання та реєстрація у переданій в іпотеку квартирі сторонніх осіб, а в подальшому і їх малолітніх дітей: доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010 р. та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010 р., є похідним від права власності на нерухоме майно іпотекодавця ОСОБА_2

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2011р. вступило в законну силу, ніким не оскаржено, і за таких обставин, коли судовим рішенням на предмет іпотеки звернуто стягнення та виселено відповідачів, похідне від права власності на квартиру право на проживання в ній також є втраченим.

За умовами договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що на правах, передбачених чинним законодавством, він має право відчужувати предмет іпотеки, тобто відсутні будь-які застереження відносно неможливості ним провести відчуження переданої в іпотеку квартири, зокрема через порушення майнових прав малолітніх дітей, які зареєстровані у квартирі.

Колегія суддів зазначає, що за вказаних обставин судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неправомірно застосовано до вказаного позову вимоги закону України «Про охорону дитинства» та закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки з вказаних підстав відмова у задоволенні позову є незаконною та необґрунтованою.

Таким чином, права позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» є порушеними, оскільки вимога банку про звільнення спірної квартири, що була направлена в лютому 2013 року іпотекодавцю, не виконана, та більш того, в квартирі проживають сторонні особи.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто звернення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав належні докази направлення іпотекодавцю ОСОБА_2 рекомендованою кореспонденцією письмової вимоги про виселення предмета іпотеки (а.с. 13-14)

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким слід задовольнити позов та виселити відповідачів з квартири № 50, що знаходиться в будинку № 128 по проспекту Червонозоряному в місті Києві.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З огляду на вказане, колегія суддів приймає до уваги, що згідно норм Закону України №1304-VII від 13.05.2014р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки № 498 за формою № 3 від 15.09.2014р., наданої ДП «Наш дім», у квартирі, що передана в іпотеку, власник квартири ОСОБА_2 не зареєстрований.

Таким чином, відповідачами не надано суду належних доказів того, що передана ОСОБА_2 в іпотеку квартира є єдиним житлом іпотекодавця - ОСОБА_2 і він використовує вказану квартиру як місце постійного проживання.

При цьому наявність реєстрації в спірній квартирі попереднього власника з родиною не має значення для розгляду позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, що існує між іпотекодавцем - позичальником ОСОБА_2 та іпотеко держателем - кредитодавцем ПАТ «КБ «ПриватБанк».

З огляду на те, що хоча ОСОБА_2 кредит і було надано в іноземній валюті, а площа квартири менше обумовленої Законом України №1304-VII від 13.05.2014р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», його дія не розповсюджується на правовідносини за кредитним договором № K2H0GK00260005 від 05.08.2004 р., та відповідно за договором іпотеки, укладеним ОСОБА_2 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, оскільки не відповідає третій обов'язковій умові - не доведено факту, що спірна квартира є єдиним житлом іпотекодавця і він використовує вказану квартиру як місце постійного проживання.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - ШулікиАліни Володимирівни - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1), ОСОБА_3( АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) судовий збір у розмірі 60 (шістдесят) грн. 90 коп. з кожного.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: