Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1368/15 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Краснокутської О.М.

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань, 3 % річних від суми боргу за договором позики та процентів від суми позики,-

ВСТАНОВИЛА :

21 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Комунарського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних від суми боргу за договором позики та процентів від суми позики.

В ході судового розгляду позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, в обґрунтування останніх уточнених позовних вимог в редакції від 12.12.2014 року зазначив наступне.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя 18 червня 2013 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 48 739 грн.

Рішення набрало законної сили 02.07.2013 року.

На виконання зазначеного рішення на підставі виконавчого листа № 812/11496/12, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 12.07.2013 року, постановою державного виконавця Комунарським ВДВС Запорізького МУЮ від 17.07.2013 року відкрито виконавче провадження ВП №38915617. Відповідно до постанови Комунарського ВДВС ЗМУЮ про відкриття виконавчого провадження. Боржнику надано строк до 23.07.2013 року для добровільного виконання рішення суду та сплати стягувачу 48 739 грн.

Борг ОСОБА_2 сплачено 15.09.2013 року, у зв'язку з чим виконавче провадження було закрито.

З огляду на вищевикладене, згідно останнього уточненого позову, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь встановлений індекс інфляції за період з 01.06.2010 року по 01.07.2014 року в розмірі 11 261 грн., 3 % річних від суми боргу за договором позики за період з 01.06.2010 року по 12.12.2014 року в розмірі 6 620 грн., проценти від суми за договором позики за період з 01.02.2010 року по 14.09.2014 року у розмірі 17 949, 31 грн., а також судові витрати ( а. с. 72-76 ).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 6 277 грн. 32 коп., проценти від суми позики в розмірі 17 949 грн. 31 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засідані апеляційного суду Запорізької області доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_2, його представника, заперечення ОСОБА_3., його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляціна скарга підлягає частковому задоволенню з наступих підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, оформлений розпискою. Осківльки відповідач у визначений сторонами строк - до 01 червня 2010 року - кошти не повернув, тому з нього на підставі статті 625 ЦК України підлягає стягненню три проценти річних за період з 01 червня 2010 року по 14 вересня 2014 року у сумі 6 277 грн. 32 коп., на підставі статей 1048,1050 ЦК України підлягає стягненню проценти на рівні облікової ставки Націрнального банку Україниза за користування коштами за період з 01 лютого 2010 року по 14 вересня 2014 року у сумі 17 949 грн. 31 коп. Позов в частині стягнення з відповідача індексу інфляції у сумі 11 261 грн. є необґрунтованим.

Повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Статею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, яккі були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не в повному обсязі..

Судом установлено, що 01 лютого 2010 року між сторонами був укладений договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 6 100 доларів США на строк до 01 червня 2010 року ( а. с. 55 ).

Оскільки ОСОБА_2 не виконав грошові зобов'язання щодо повернення боргу, 21 гнрудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 48 739 грн. ( з розрахунку офіційного курсу долара США до гривні станом на 21 грудня 2012 року за даними Національного бану України ). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя 18 червня 2013 року, яке набрало законної сили 02 липня 2013 року, позов ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі. З ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 48 739 грн. ( а. с. 4 ).

На виконання зазначеного рішення на підставі виконавчого листа № 812/11496/12, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 12 липня 2013 року, постановою державного виконавця Комунарським ВДВС Запорізького МУЮ від 17 липня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП №38915617. Боржнику надано строк до 23 липня 2013 року для добровільного виконання рішення суду та сплати стягувачу 48 739 грн. ( а. с. 3-7 ).

Борг ОСОБА_2 сплачено 15 вересня 2014 року, у зв'язку з чим виконавче провадження було закрито ( а. с. 50-51 ).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми 11 261 грн., на яку збільшено борг з урахуванням встановленого індексу інфляції, суд першої інстанції правильно виходив з того, що предметом договору позики, укладеного між сторонами, були грошові кошти в іноземній валюті, отже стягнення боргу в іноземній валюті з урахуванням індексу інфляції національної грошової одиниці - гривні - не відповідає вимогам закону.

Вказаний висновок відповідає фактичним матеріалам справи, узгоджується з нормами частини 2 статті 533 ЦК України, пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", не оспорюється сторонами.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, кредитор може вимагати застосування наслідків, встановлених частинорю 1 статті 1050 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за змістом статей 625,1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення статті 625 ЦК України.

Як вбачається із тексту договору, відповідач 01 лютого 2010 року отримав від позивача позику у сумі 6 100 доларів США на строк до 01 червня 2010 року. Розмір процентів договором не встановлений.

Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 01 лютого 2010 року (момент укладення договору позики) по 14 вересня 2014 року (момент повернення коштів за договором) у розмірі 17 949 грн. 31 коп., суд першої інстанції не врахував, що право на одержання процентів за договором у позивача існувало до закінчення строку дії договору, тобто до 01 червня 2010 року. Застосування такої ставки після закінчення строку дії договору до дня сплати боргу суперечить як умовам договору, так і вимогам статті 1048 ЦК України.

У абзацах 1,2 пункту 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Повно, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, надані докази, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми. Однак при визначені періоду, за який слід стягнути вказані проценти, помилково стягнув 6 277 грн. 32 коп. за проміжок часу з моменту закінчення строку дії договору позики 01 червня 2010 року по момент сплати боргу 14 вересня 2014 року.

При цьому не врахував положення статей 254,257 ЦК України, відповідно до яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлена у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що про порушене право щодо несплати процентів за користування коштами ОСОБА_3 дізнався 01 червня 2010 року, однак з позовом про стягнення на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України процентів від суми позики, а також згідно частини 2 статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми позивач звернувся лише 21 липня 2014 року, тобто за межами передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку.

Відповідно до частин 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач при вирішенні спору у суді першої інстанції заявляв уклопотання про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування коштами необхідно скасувати, в цій частині слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з відповідача 17 949 грн. відмовити: за період з 01 лютого 2010 року по 01 червня 2010 року - по причині пропуску передбаченого законом строку, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, за період з 02 червня 2010 року по 14 вересня 2014 року - у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми необхідно змінити і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в межах строку позовної давності, у період з 15 вересня 201 року по 15 вересня 2014 року, суму 4 386 грн. 51 коп. ( з розрахунку 48 739 грн. х 3:100х 3 роки ).

На підставі статті 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у сумі 56 грн. 85 коп., з розрахунку часткового задоволення апеляційної скарги та сплаченого ним судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 123 грн. ( 243 грн. х 18,11:100= 44,01 грн.; 123 х 82:100=100,86 грн.; 100,86 грн.-44,01 грн. ).

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 17 949 грн. 31 коп. процентів скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2014 року в частині стягнення трьох відсотків річних у сумі 6 277 грн. 32 коп. та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних у сумі 4 386 грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 56 грн. 85 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: