АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 687/1816/14-ц
Провадження № 22-ц/792/129/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Грох Л.М., Гринчука Р.М.,

при секретарі : Гриньовій А.М.

з участю позивача-відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 687/1816/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чемеровецького районного суду від 3 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Чемеровецької селищної ради, приватний нотаріус Чемеровецького районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування договору дарування

Заслухавши доповідача, пояснення позивача-відповідача ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, вказувала, що є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що у квартирі на час її набуття був зареєстрований і проживав відповідач ОСОБА_2 Однак, після набуття у власність вказаної квартири, ОСОБА_2 відмовився виселитись з квартири. При цьому, зазначала, що відповідач своїми неправомірними діями перешкоджає їй у проживанні в квартирі, влаштовує сварки, зводить наклепи. Також відповідач замінив вхідні замки, чим перешкоджає у доступі до помешкання. Тому просила суд ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні нею, ОСОБА_1, квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового приміщення.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Чемеровецької селищної ради, ОСОБА_3 і просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 19 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, скасувати його державну реєстрацію і відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 19 лютого 2014 року було укладено і нотаріально посвідчено договір дарування за яким його дружина ОСОБА_4 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 - відповідачу ОСОБА_1 Однак, позивач-відповідач вказував, що договір є незаконним, оскільки порушує права як самого дарувальника, так і його, ОСОБА_2, як члена сім'ї дарувальника. Вказує, що дружина хворіла на тяжку хворобу, саме під час _______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Борсук В.О. провадження № 22-ц/792/129/15

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 19, 21 укладення договору перебувала на стаціонарному лікуванні у вкрай важкому стані. Через приймання сильнодіючих ліків не усвідомлювала значення своїх дій. Позивач зазначав, що укладенням такого договору, його дружина фактично позбавила себе та його, свого чоловіка, єдиного житла, оскільки іншого житла немає. Крім того, ОСОБА_2 вважав, що при посвідченні договору дарування нотаріус діяв неправомірно. Також вказував, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 надала витяг з Державного реєстру речових прав на майно про реєстрацію приватної власності від 18 лютого 2014 року, однак, договір дарування був укладений 19 лютого 2014 року.

Під час розгляду справи, ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги і просила ухвалити рішення та вселити її у квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Чемеровецького районного суду від 28 жовтня 2014 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Чемеровецького районного суду від 7 листопада 2014 року зустрічну позову заяву ОСОБА_2 в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Чемеровецького нотаріального округу ОСОБА_3 залишено без розгляду. Цією ж ухвалою приватного нотаріуса Чемеровецького нотаріального округу ОСОБА_3 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Рішенням Чемеровецького районного суду від 3 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Договір дарування від 19 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чемеровецького нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_3 визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задоволити її позов, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Вказує, що під час вирішення спору не було встановлено наявність помилки чи обману дарувальника ОСОБА_4 при укладенні договору дарування. Також, апелянта вказує, що суду не були надані та не здобуті судом належні докази укладення договору дарування під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах, а також, що дарувальник не усвідомлювала значення своїх дій. Крім того, не доведено і вчинення нею, позивачем неправомірних дій щодо дарувальника. При цьому вказує, що при вирішенні спору не були взяті до уваги показання свідка ОСОБА_6 Крім того, апелянт вказує, що чоловік дарувальниці був ознайомлений та схвалював її намір укласти саме договір дарування і саме на користь ОСОБА_1 Так само знав й про вчинення правочину, а також підтвердив свою згоду підписанням відповідної заяви.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Так судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 березня 1998 року згідно з розпорядженням органу приватизації від цього ж числа.

ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з 3 березня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали в даній квартирі.

Станом на лютий 2014 року ОСОБА_4 хворіла і мала діагноз : злоякісне утворення сигми ІІ ст. 4 кл. гр.. метастази в печінку, ракова інтоксикація, цукровий діабет, стан важкий, в зв'язку з хворобою за своєю заявою з дозволу головного лікаря отримувала наркотичні лікувальні препарати. В період з 14 лютого по 24 лютого 2014 року перебувала на стаціонарному лікування та була виписана з лікарні у важкому стані під нагляд лікаря онколога.

При цьому ОСОБА_4 неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в зв'язку з хворобами в 2013-2014 роках.

29 січня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла все своє майно ОСОБА_1

19 лютого 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Станом на 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 мав другу групу інвалідності, а 14 березня 2014 року йому було встановлено першу групу інвалідності довічно по загальному захворюванню і за висновком МСЕК він потребує стороннього догляду. Судом також встановлено, що ОСОБА_2 важко самостійно пересуватись.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що ОСОБА_2 пересувається в інвалідному візку, хоча певну відстань може подолати самостійно.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема.

Згідно ст.ст. 22, 28 Міжнародної Конвенції про права інвалідів, ратифікованої Законом України від 16 грудня 2009 року незалежно від місця проживання чи житлових умов жодний інвалід не повиненнаражатися на довільне чи незаконне посягання на недоторканість його приватного життя, сім'ї, житла чи листування та інших видів спілкування або на незаконні нападки на його честь і репутацію. Інваліди мають право на захист закону від таких посягань або нападок.

Держави-учасниці визнають право інвалідів на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й уживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.

Таким чином, враховуючи, що на час укладення договору дарування дарувальник ОСОБА_4 хворіла на тяжке онкологічне захворювання, в зв'язку з чим приймала наркотичні лікувальні препарати, в неї було відсутнє інше житло, її чоловік інвалід, потребує стороннього догляду, йому важко самостійно пересуватись, тому пересувається в інвалідному візку, теж немає іншого житла, слід прийти до висновку, що оспорюваний правочин укладений ОСОБА_4 під впливом тяжкої для неї обставини - наявності важкого онкологічного захворювання і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона за життя та її чоловік інвалід при відсутності у них іншого житла фактично були позбавлені власного житла.

При цьому, вказаний правочин фактично порушує права ОСОБА_2 як інваліда, передбачені Міжнародною Конвенцією про права інвалідів на житло, та суперечить моральним засадам суспільства, оскільки призвів до втрати ним права проживати в даному житловому приміщенні після смерті дарувальника і фактично набуття статусу бездомного, що у відповідності до ст. 2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» означає соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання.

Також слід взяти до уваги, що за місяць до укладення договору дарування ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла все своє майно ОСОБА_1, чим визначила свою волю про передачу квартири позивачу, однак лише після своєї смерті. В такому випадку, у відповідності до ст. 1241 Цивільного кодексу України ОСОБА_2 мав би право на обов'язкову частину спадщини та не позбавлявся права на житло. Тобто, при наявності заповіту не порушувались права на житло, як ОСОБА_4, так і ОСОБА_2

Оцінивши в сукупності надані докази, норми цивільного законодавства та роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і відмови в позові ОСОБА_1, оскільки при задоволенні позову ОСОБА_2, на даний час відсутні підстави для вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність укладення договору дарування під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах спростовуються матеріалами справи та наявними доказами.

Слід також відхилити твердження апелянта про помилковість рішення суду щодо визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України, оскільки на думку апелянта цей договір є безоплатним та укладеним без будь-яких умов.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема, а тому зазначені твердження апелянта є необґрунтованим і не узгоджується з нормами чинного цивільного законодавстваУкраїни.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 по цивільній справі № 6-2цс14, прийнятою за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Чемеровецького районного суду від 3 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко