Справа № 202/9656/14-ц
№ 2/0202/539/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 квітня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Чумак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний» про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, третя особа: обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний» про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначила, що між нею та ОСОБА_2 19 березня 2008 року було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався продати їй нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1. Згідно умов договору ОСОБА_2 зобовязувався в строк до 20 червня 2008 року оформити всі необхідні документи для відчуження гаражів, та не пізніше 08 липня 2008 року укласти нотаріально посвідчений договір купівлі продажу. Однак в подальшому було укладено між ними додаткову угоду, відповідно до якої строк, необхідний для оформлення документів був встановлений до 31 серпня 2008 року. Зазначала, що оскільки на день укладання договору № 01-1 від 19.03.2008 року та договору оренди № 1 від 16.07.2008 року гаражі не були введені в експлуатацію, ОСОБА_2 не мав права укладати ці договори, що є підставою для визнання їх недійсними, бо відповідач був тільки власником будівельних матеріалів використаних в процесі будівництва гаражів та щодо цих обставин він ввів його в обману. Наголошувала, що ОСОБА_2 19.03.2008 року уклав договір № 01-1, приховуючи від неї обставини, які до цього часу перешкоджають вчиненню правочину договору купівлі-продажу гаражів, укладав спірний договір № 01-1, знаючи заздалегідь, що він не має можливості продати їй ці гаражі. Протокол № 2 від 22.05.2011 року доводить той факт, що ОСОБА_2 не мав права укладати з нею договір оренди № 1 від 16.07.2008 року, проте обманним шляхом зумів його укласти, приховуючи від неї обставини, які мають істотне значення. Договір оренди № 1 від 16.07.2008 року був укладений при тих обставинах, коли ОСОБА_2 офіційно не був членом кооперативу, знов наголошуючи, що про цю обставину їй не було відомо, внаслідок умисних дій зі сторони останнього. Посилаючись на ч. 5 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 229 ЦК, ч. 1 ст. 230 ЦК України просить суд визнати недійсним договір № 01-1 від 19 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень № 1 від 16 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивач та її представник в судове засідання зявлялись, підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача зазначала, що ОСОБА_2 на час укладання договору знав про неможливість у строки визначені в договорі оформити всі необхідні документи для відчуження гаражів, тому він цілеспрямовано вводив позивача в обману і умисно приховав наявність обставин, які перешкоджали вчиненню правочину, а саме те, що гаражі не були введені в експлуатацію та він не був членом кооперативу, тому дії відповідача не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а саме продати їй гаражі. До 31 травня 2009 року ОСОБА_2 і не намагався оформити необхідні для відчуження гаражів документи, тому договір купівлі-продажу гаражів і не був укладений. В жовтні 2009 року і до цього часу відповідачу ОСОБА_2 вже нічого не заважало оформити необхідні для відчуження гаражів документи і продати їй гаражі і таким чином виконати взяті ним зобовязання згідно договору № 01-1 від 19.03.2008 року. Вважає, що з 19 березня 2008 року і до цього часу дії ОСОБА_2 направлені лише на те, щоб збагатитись за її рахунок, а не на реальне настання правових наслідків. Що стосується договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 16.08.2008 року, ОСОБА_2 умисно вказав в пунктах 1.3 та 1.4 зазначеного договору недостовірну інформацію, якою приховав наявність обставин, які перешкоджали вчиненню правочину у встановлений в договорі строк, оскільки знов ж таки на день укладання договору оренди № 01-1 від 19.03.2008 року гаражі не були введені в експлуатацію та ОСОБА_2 не був членом кооперативу.

Відповідач та його представник також в судові засідання зявлялись, заперечували щодо позовних вимог. Наголошували, що доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених законодавством та тих, які викладені в позовній заяві для визнання недійсними договорів не було надано. Те, що ОСОБА_2 був членом кооперативу на момент укладання договорів було встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2011 року, отже зазначена обставина відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Стверджували, що ОСОБА_2 мав намір після введення в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів, продати майно ОСОБА_1, однак внаслідок обставин, які не залежали від його волі він у встановлений в договір строк не зміг їх отримати, про що повідомив ОСОБА_1 та остання добровільно підписала договір оренди, орендувала приміщення та використовувала його для здійснення своєї підприємницької діяльності.

Представник третьої особи - обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 є членом кооперативу та гаражі, які були в користуванні у ОСОБА_2 були введені в експлуатацію в 2009 році. У 2006 році ОСОБА_2 була подана заява до кооперативу. Також у 2011 році був затверджений поіменний список членів автогаражного кооперативу «Лівобережний» у кількості 438 осіб, які подали заяву, починаючи з 1992 року та затверджено нову нумерацію гаражів. Зазначав, що ОСОБА_2, після укладання договорів з ОСОБА_1 завжди цікавився у нього про наявність необхідних йому документів для введення в експлуатацію гаражів, які мав в користуванні та надавав в оренду ОСОБА_1

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача та його представника, пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст. 759, 762, 763 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19 березня 2008 року було укладено договір № 01-1 від 19 березня 2008 року.

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору, продавець ОСОБА_2 зобовязується продати, а покупець ОСОБА_1 зобовязується купити нежитлові приміщення (гаражі), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на умовах зазначених в цьому договорі.

Сторонами в пункті 5 було визначено ціну договору.

Відповідно до пункту 4 договору № 01-1 від 19 березня 2008 року сторони домовились, що договір купівлі-продажу вищезазначених нежитлових приміщень (гаражів) буде укладений та нотаріально посвідчений в строк до восьмого липня 2008 року у нотаріуса м. Дніпропетровська за згодою сторін.

Згідно з пунктом 6 договору № 01-1 від 19 березня 2008 року продавець зобовязується в строк до 20 червня 2008 року оформити всі необхідні для відчуження нерухомості документи, підтвердити відсутність заборони відчуження на момент посвідчення договору купівлі-продажу та нотаріально оформити договір купівлі-продажу. Сторони домовились, що фізична особа - підприємець ОСОБА_3 бере на себе зобовязання щодо надання допомоги в оформленні необхідних для відчуження нерухомості документів.

Відповідальність сторін за невиконання умов даного договору визначена пунктами 9, 10, 11.

Сторонами 04 червня 2008 року була укладена додаткова угода до договору № 01-1 від 19 березня 2008 року, відповідно до умов якої сторони внесли зміни в пункт 4 договору та визначили, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 буде укладений до 31 липня 2008 року.

19 січня 2009 року сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору № 01-1 від 19 березня 2008 року, згідно з якою були внесені зміни до пункту 4 договору та було визначено, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (гаражів) буде укладений та нотаріально посвідчений в строк до 31 травня 2009 року, та внесені зміни в пункт 6, в якому сторони визначили, що продавець зобовязується в строк до 01 травня 2009 року оформити всі необхідні для відчуження нерухомості документи.

Також між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 липня 2008 року був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 1, згідно з пунктом 1 якого, орендодавець продає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування нежитлове приміщення гаражі: АДРЕСА_1

Згідно з п.п. 1.2, 1.3 договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 16 липня 2008 року обєкт оренди надається орендарю з метою використання його особисто, та на момент передачі обєкт оренди повністю придатний для експлуатації з метою, вказаною в пункті 1.2 цього Договору.

Обєкт оренди належить на праві володіння та користування орендодавцю, згідно витягу з протоколу засідання правління Автогаражного кооперативу «Лівобережний» № 11 від 03.12.2006 року та паспортів на відповідні гаражі, в яких вказано власником орендодавця (пункт 2.1 Договору оренди нежитлового приміщення).

Відповідно до пункту 2.11 договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 16 липня 2008 року орендар вступає в строкове платне оренди користування обєктом оренди у термін, вказаний в Договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання-передачі обєкта оренди. Орендодавець зобовязаний передати обєкт оренди в строк до 31 липня 2008 року.

Згідно з п.п. 6.3, 8.1 зазначеного договору орендодавець зобовязується оформити договір купівлі-продажу обєкту оренди після оформлення правовстановлюючих документів на обєкт оренди на умовах, визначених в договорі від 19.03.2008 року. Цей договір діє до оформлення Договору купівлі-продажу між сторонами цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу № 11 від 03.12.2006 року вирішено виділити ОСОБА_2 місця під гаражу НОМЕР_1

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2011 року встановлено, що ОСОБА_2 є членом обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» та має у користування гаражі № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, які розташовані по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську.

В силу ч. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сини, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже те, що ОСОБА_2 на момент укладання спірних договір був членом кооперативу встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2011 року та відповідно доказуванню не підлягає.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК).

З роз'яснень, які викладені в пунктах 19 та 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Належних та допустимих доказів того, що оспорювані договір № 01-1 від 19.03.2008 року та договір оренди № 1 від 16.07.2008 року були вчинені під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, обману, позивачем не надано і матеріали справи не містять.

В обґрунтування своїх вимог щодо визнання договору № 01-1 від 19 березня 2008 року недійсним позивач крім зазначеного вище, наголошувала, що укладений сторонами договір № 01-1 від 19 березня 2008 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України має бути визнаний недійсним

Однак, суд вважає, що така позиція позивача також не ґрунтується на вимогах закону з наступних мотивів.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як розяснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину.

Загальне правило ч. 5 ст. 203 ЦК України конкретизується в ст.ст. 234 та 235 ЦК України, що передбачають недійсність фіктивного та удаваного правочину.

Конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договору № 01-1 від 19 березня 2008 року недійсним з тих підстав, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків (договір фіктивний чи удаваний) позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано.

Частина 3 ст. 10, частини 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести підставу недійсності правочину.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд вважає, що доводи позивача про укладення спірного договору № 01-1 від 19 березня 2008 року внаслідок обману зі сторони ОСОБА_2, спростовуються матеріалами справи.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 зазначаючи в пункті 1.4 договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 16 липня 2008 року, що обєкт оренди належить на праві володіння та користування орендодавцю, згідно з витягом із протоколу засідання правління АГК «Лівобережний» № 11 від 03.12.2006 року, а також зазначаючи в пункті 1.3 договору, що на момент передачі обєкт оренди повністю придатний до експлуатації з метою, вказаною в пункті 1.2 цього договору зазначив обставини, які не відповідали дійсності, що дали їй підстави вважати, що гаражі в найкоротшій термін будуть нею придбані, судом не можуть прийняті до уваги. Зазначені положення договору не суперечать вимогам законодавства та встановленим судом обставинам.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний» про визнання недійсним договору № 01-1 від 19 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання недійсним договору оренди № 1 від 16 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда