Справа № 440/662/13 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/783/1340/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 8 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_4 про вселення в житло та усунення перешкод в користуванні житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітньої ОСОБА_6, третя особа орган опіки і піклування Буської районної адміністрації про виселення у зв'язку з неможливістю спільного проживання та зняття з реєстрації, позбавлення права користування житловим приміщенням, -

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про вселення їх з малолітньою дитиною ОСОБА_6 у житловий будинок на АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідачки не чинити їм перешкоди у користуванні житлом, надання їм можливості вільного доступу до вказаного будинку надавши дублікати ключів від вхідних дверей будинку. Позов мотивували тим, що у будинку на АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_4, позивачі проживали та були зареєстровані, іншого місця проживання не мають. Відповідачка чинить їм перешкоди у користуванні житлом, створюючи при цьому конфлікти.

02.09.2013 року відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітньої ОСОБА_6, який в подальшому уточнили, про виселення у зв'язку з неможливістю спільного проживання ОСОБА_2 та зняття відповідачів з реєстрації, позбавлення ОСОБА_3, малолітню ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням. Позов мотивували тим, що житловий будинок на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідачі зареєстровані у житловому будинку, однак невістка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_6 в будинку не проживають. Син ОСОБА_2 влаштовує сварки, бійки, у зв'язку з чим проживання з ним у будинку неможливе.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про вселення в житло та усунення перешкод у користуванні житлом відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітньої ОСОБА_6, третя особа орган опіки і піклування Буської районної адміністрації про виселення у зв'язку з неможливістю спільного проживання та зняття з реєстрації, позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку АДРЕСА_1 у зв"язку з неможливістю спільного проживання. Знято з реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітню ОСОБА_6 з житлового будинку в АДРЕСА_1. Позбавлено ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітню ОСОБА_6 права користування житловим будинком в АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважають, що суд в односторонньому порядку надав оцінку матеріалам перевірки по зверненнях ОСОБА_4 до правоохоронних органів, оскільки жодні з матеріалів справи не підтвердили факту, що саме ОСОБА_2 є ініціатором конфліктів. У рішенні суду не зазначено конкретних обставин і фактів, які спростовують доводи позивачів за первісним позовом і безпідставно задовольнив зустрічний позов з підстав, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задоволити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Районним судом установлено, що будинок у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Буською державною нотаріальною конторою 13 січня 2003 року. У будинку зареєстровані ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_5, сини ОСОБА_2 та ОСОБА_8, невістка ОСОБА_3, онуки ОСОБА_6, ОСОБА_9

Задовольняючи позов в частині виселення ОСОБА_2 у зв'язку з неможливістю спільного проживання, районний суд виходив з того, що між ОСОБА_2 та позивачами за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 існують неприязні стосунки, які проявляються у виникненні конфліктних ситуацій, ініціатором яких є ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_2 своєю поведінкою, яка зафіксована доказами, такими як притягнення його до адміністративної відповідальності та оголошення офіційного застереження, робить неможливим для позивачів за зустрічним позовом спільне проживання в житловому будинку, однак заходи запобігання виявилися безрезультатними.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Згідно із положеннями ст. 157 ЖК України членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України, на яку посилаються ОСОБА_4. ОСОБА_5 як на підставу позовних вимог в частині виселення ОСОБА_2, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Під заходам впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів тощо.

Як убачається з матеріалів справи, 02.09.2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просили у зв'язку з неможливістю спільного проживання виселити ОСОБА_2 з житлового будинку в АДРЕСА_1. Вимоги мотивували тим, що ОСОБА_2 відмовився покидати будинок, приїжджає кожного тижня, влаштовує сварки, бійки. ОСОБА_4 21 січня 2013 року, 8 серпня 2013 року та 18 серпня 2013 року були подані заяви у Буський РВ ГУ МВС України у Львівській області з проханням вжити заходів по недопущенню протиправних дій та притягнення ОСОБА_2 до відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно постановою Буського районного суду Львівської області від 22.10.2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Встановлено, що 01.10.2012 року ОСОБА_2 вчинив конфлікт зі своїм батьком ОСОБА_5, в ході якого голосно викрикував до нього та ображав батька нецензурними словами, погрожував фізичною розправою (а.с.67).

Проте, районним судом не повно з"ясовані обставини, пов"язані з порушенням відповідачем правил співжиття.

Так, за фактом подій, що мали місце 20.01.2013 за місцем проживання сторін, було порушено кримінальні провадження відносно ОСОБА_2 за ст. 126 ч.1 КК України (№ 440/383/13-к) та відносно ОСОБА_4 за ст. 125 ч.1 КК України (№ 440/187/13-к). Ухвалами Буського районного суду Львівської області від 20.03.2013 року вищезазначені кримінальні провадження закриті у зв"язку з відмовою потерпілих від обвинувачення.

Матеріалами перевірки ДІМ Буського РВ ГУ МВС України у Львівській області по заяві ОСОБА_4 від 08.08.2013 року, наданих суду апеляційної інстанції, встановлено, що 07.08.2013 року між ОСОБА_2 та його матір"ю за місцем проживання на грунті з"ясування сімейно-побутових відносин виникла розмова на підвищених тонах голосу, яка тривала близько 2-3 хв. (а.с.150). За вказані дії ОСОБА_2 винесено протокол офіційного застереження № 137 від 28.08.2013 року, за вчинення антигромадської поведінки, проте в попередженні не міститься даних стосовно кого вчинена протиправна поведінка (а.с.155).

Інших доказів застосування щодо ОСОБА_2 заходів попередження або громадського впливу суду не надано.

Згідно відповіді Буського РВ ГУ МВС України у Львівській області 18.08.2013 року від ОСОБА_4 будь-яких звернень не поступало.

Наявність таких даних в матеріалах справи судова колегія не вважає достатніми підставами для виселення ОСОБА_2 відповідно до ст. 116 ЖК України, оскільки вказаною нормою передбачено виселення у тому разі, коли заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Станом на час звернення з позовом до суду 02.09.2013 року таких доказів позивачкою не надано. Крім цього, за місцем праці ОСОБА_2 характеризується з позитивної сторони, користується авторитетом серед колег по роботі, скромний, хорощий сім"янин (а.с.81).

За таких обставин, висновки суду про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_2 є передчасними, рішення у вказаній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_2 на підставі ст. 116 ЖК України.

Суд першої інстанції також задовольнив зустрічний позов в частині позбавлення ОСОБА_3, та малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користування житловим будинком у АДРЕСА_1.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_3 разом із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_6 добровільно виселилась із спірного будинку, що є підставою для позбавлення їх права користування житловим приміщенням у будинку 38 по вул. Папірня у м. Буськ.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачами за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими засобами доказування факт непроживання ОСОБА_3 з малолітньою дитиною у спірному будинку понад один рік без поважних причин. Як убачається з матеріалів справи, саме чинення позивачкою ОСОБА_4 перешкод у користуванні житлом стало підставою для звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 18.04.2013 року до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним житлом та вселення.

Факт чинення перешкод відповідачам за зустрічним позовом у проживанні в будинку стверджується матеріалами справи. Зокрема встановлено, що 20 січня 2013 року ОСОБА_4 відмовилася відчиняти ОСОБА_3 двері будинку, що вбачається із наявного в матеріалах справи протоколу допиту ОСОБА_4 у межах розгляду слідчим СВ Буського РВ ГУВСУ у Львівській області матеріалів досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000040 від 21.01.2013 року (а.с.13-14) та ОСОБА_5 (а.с.15-16).

Як установлено судом, іншого житла у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 немає. Орган опіки та піклування Буської райдержадміністрації вважає, що зняття малолітньої ОСОБА_6 з реєстрації у житловому будинку за адресою: м. Буськ, вул. Папірня, 38 є недоцільним та не відповідає інтересам малолітньої дитини (а.с.52-53).

Враховуючи наведене, районний суд прийшов до необгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення ОСОБА_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користування житловим будинком в АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстрації за зазначеною адресою.

За таких обставин, рішення у вказаній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 в цій частині. Враховуючи наведене, первісний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 слід задовольнити.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 08 квітня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом задовольнити. Вселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у житловий будинок на АДРЕСА_1. Зобов"язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 надавши дублікати ключів від вхідних дверей вказаного будинку.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, малолітньої ОСОБА_6, третя особа орган опіки і піклування Буської районної державної адміністрації відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.М. Шандра

Судді: Я.А. Левик

Л.Б.Струс