Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/427/15 Головуючий у 1 інстанції: Міросєді А.І.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі: Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про визнання наказу недійсним. поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» про визнання наказу недійсним. поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що вона до 01.09.2014 кроку працювала в Костянтинівському індустріальному технікумі структурного підрозділу Донецького ВНЗ «Донецький національний технічний університет» на посаді методиста та викладача економічних дисциплін.

ЇЇ робота в технікумі регламентувалась трудовими контрактами, які щорічно укладалися керівництвом відповідача з викладачами технікуму.

З нею були укладені трудові контракти від 31 серпня 2013 року № 7 та № 61 як з методистом та викладачем економічних дисциплін строком дії до 1 серпня 2014 року кожний.

26 червня 2014 року вона надала керівництву КІТ дві заяви на ім'я ректора ДВНЗ «ДонНТУ» з проханням укласти з нею контракти з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року як з методистом та викладачем.

Наказом № 44-к від 29 серпня 2014 року її було звільнено на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії контрактів.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки вона не мала жодних претензій щодо якості роботи, пройшли атестацію, її попередньо ознайомили з учбовим навантаженням на 2014-2015 навчальний рік, 01 вересня 2014 року вона проводила заняття з учнями технікуму, що вказує на продовження трудових відносини за згодою сторін.

Крім того, у встановлений законом двомісячний строк про майбутнє звільнення її попереджено не було, а тому трудові контракти з нею слід вважати продовженими на невизначений строку.

Вважає, що незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, що складається з її нервових переживань, неможливості вести нормальний склад життя, а також зганьблення її професійної репутації, як людини тв. педагогічного працівника.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати незаконним та анулювати наказі № 44-к від 29.08.2014 року про звільнення її з кадрової роботи за п. 2 ст.36 КЗпП України, поновити її на робочому місці з 01.09.2014 року, зобов'язати відповідача сплатити середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. 00 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

01 вересня 1997 року позивача ОСОБА_3 було прийнято викладачем економічних дисциплін до Костянтинівського індустріального технікуму.

08 квітня 2008 року у зв'язку з реорганізацією Костянтинівський індустріальний технікум перейменований у Костянтинівський індустріальний технікум ДВНЗ „Донецький національний технічний університет", що підтверджується записами у трудовій книжці позивачки ( а.с. 53-57).

31 серпня 2013 року на підставі заяви позивача ОСОБА_3 від 30 серпня 2013 року адміністрацією ДВНЗ „ДонНТУ" з позивачем ОСОБА_3 був укладений контракт № 61, згідно якого позивач була прийнята на роботу на посаду викладача економічних дисциплін Костянтинівського індустріального технікуму ДВНЗ „Донецький національний технічний університет" на строк з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року ( а.с.69, 71-72).

31 серпня 2013 року адміністрацією ДВНЗ „ДонНТУ" з позивачкою укладено контракт № 7, згідно якого позивач ОСОБА_3 була призначена на посаду методиста Костянтинівського індустріального технікуму ДВНЗ „Донецький національний технічний університет" на строк з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року ( а.с. 73-74).

Вказані контракти були укладені відповідно до наказу ректора ДВНЗ „ДонНТУ" № 73-к від 30 серпня 2013 року „Про укладення контрактів педагогічними працівниками та адміністрацією на 2013-2014 навчальні роки" ( а.с. 75-77).

26 червня 2014 року позивачкою дули написані заяви на ім'я ректора ДВНЗ „ДонНТУ" з проханням укласти з нею контракти з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року як з викладачем економічних дисциплін та методиста ( а.с. 19,20,21).

28 серпня 2014 року на засіданні циклової комісії економічних дисциплін було ухвалене педагогічне навантаження на 2014-2015 навчальний рік, з якого вбачається, що педнавантаження позивачки ОСОБА_3 складає 129,86 годин ( а.с. 25-26,27)

Наказом ректора ДВНЗ „ДонНТУ" № 44-к від 29 серпня 2014 року „Про закінчення терміну дії контракту адміністративно педагогічним працівником" було звільнено ОСОБА_3 методиста текнікума з 31 серпня 2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії контракту адміністративно-педагогічного працівника згідно п.2 ст. 36 КЗпП України, підстава контракт від 31 серпня 2013 року, звільнено ОСОБА_3 викладача економічних дисциплін з 31 серпня 2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії контракту педагогічного працівника згідно ч.2 ст. 36 КЗпП України, підстава - контракт від 31 серпня 2013 року.

Згідно вказаного наказу старшому інспектору з кадрів було зобов'язано ознайомити ОСОБА_3 з цим наказом та видати трудову книжку під розпис не пізніше 01 вересня 2014 року ( а.с.32,70).

01 вересня 2014 року позивачу ОСОБА_3 поштою направлено лист Костянтинівського індустріального технікуму ДВНЗ „ДонНТУ" з повідомленням, що у зв'язку із закінченням 31 серпня 2014 року терміну дії строкових контрактів ( адміністративно-педагогічного, педагогічного працівника) з ДВНЗ „ДонНТУ" на 2013-2014 навчальний рік з нею були припинені трудові відносини з 31 серпня 2014 року відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України ( а.с.39,40).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.7 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів" , контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП України ). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України „Про освіту" педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд обґрунтовано виходив з того, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Таким чином, укладення контракту на строк з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України підпадає під ч. 2 ст. 23 КЗпП України, що виключає при переукладенні контракту декілька разів застосування ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п.п.2,3 ст. 23 КЗпП України ), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось за закінченням строку контракту і будь-яких порушень норм трудового законодавства при її звільненні відповідачем не допущено. Даний висновок суду відповідає матеріалам справи і обставинам встановленим судом при розгляді даної справи.

Доводи апеляційних скарг позивача та її представника про порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача, зокрема те, що позивач не отримувала за два місяці повідомлення про закінчення строку дії контракту, не є переконливими, оскільки, як правильно зазначив суд в рішенні законодавство не вимагає попереджати працівника про припинення дії контракту.

Крім того, відповідно до Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою кабінету міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, а також Типової форми контракту з працівником, затвердженою наказом Мінпраці від 15 квітня 1994 року № 23, укладений контракт є підставою для подальшого видання наказу про прийняття на роботу або зарахування на посаду з дня, погодженого сторонами, тобто контракт набирає чинності або з моменту його підписання, або з дати, визначеної сторонами, він оформлюється у двох примірниках (для кожної із сторін), що мають однакову юридичну силу. Один екземпляр контрактів зберігався у позивачки, вона була обізнана про закінчення строку їх дії.

Пунктом 7.2 контракту № 61 від 31 серпня 2013 року передбачено його припинення або розірвання з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами самого контракту. Пунктом 8.1 визначено, що строк дії контракту з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року.

Пунктом 6.1 контракту № 7 від 31 серпня 2013 року передбачено його припинення або розірвання з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами самого контракту. визначено, що строк дії контракту з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року. Пунктом 6.2 визначено, що підставами для розірвання контракту є, зокрема, закінчення строку його дії.

Зазначені обставини свідчать про те, що підписуючи контракти № 61 та № 7 від 31 серпня 2013 року позивач погодилась з умовами контрактів, однією з яких було те, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, тобто контракти укладено за наявності волевиявлення позивача та її погодження з такою формою працевлаштування, а також обізнаності про те, що у разі закінчення строку дії контракту трудові відносини припиняються.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що 26 червня 2014 року позивач написала заяву з проханням укласти з нею контракт на 2014-2015 рік не є підставою для поновлення її на роботі, оскільки заява позивача є її волевиявленням, але не породжує обов'язку з боку відповідача укласти з нею контракт. Укладання контракту є волевиявленням обох сторін.

Не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційним судом даної справи і доводи апеляційних скарг, щодо допущення позивача до роботи 01.09.2014 року і таким чином продовження з нею трудових відносин. На підтвердження зазначеної обставини апелянт ОСОБА_3 посилалась на записи, що містяться на аркуші справи 30. Проте вказаний доказ не є належним та допустимим у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України і тому на думку колегії не може бути прийнятий як доказ фактичного допуску позивача до роботи 01.09.2014 року.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: