АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2925/2015 Головуючий у першій інстанції - Сіромашенко Н.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № від 13.12.2013, укладений між банком та ОСОБА_4

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, проживають разом та мають спільний бюджет.

14 грудня 2013 року йому стало відомо, що його дружина без його згоди уклала спірний договір.

Надані кошти за вказаним кредитним договором були направлені відповідачем безпосередньо до ФОП ОСОБА_5, як плата за договором підряду по виконанню робіт з виготовлення ПВХ конструкцій - пластикових вікон для квартири, в якій вони проживають.

Спірний договір, укладений його дружиною, створює для нього, як її чоловіка обов'язки з виконання грошових зобов'язань та передбачає подальше розпорядження їх грошовими коштами.

Вважає, що кредитний договір, укладений його дружиною виходить за межі дрібного побутового договору, укладення якого без його згоди порушує його права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки суд, в порушення вимог ст. 65 СК України не врахував відсутність згоди позивача на укладення кредитного договору його дружиною.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Апелянт в заяві на адресу суду просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив того, що отриманий позичальником кредит не є, в розумінні положень Сімейного кодексу України, угодою на яку необхідна згода іншого з подружжя, а відтак заявлені вимоги є безпідставними.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що з 03.12.1967 ОСОБА_4 та ОСОБА_2, перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 03.12.1967, серії НОМЕР_2.

13 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП банк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до якого Банк надав Позичальнику споживчий кредит на придбання товару у ФОП ОСОБА_5 на 24 місяці, під 0,01% річних, в розмірі 4 787,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 просив визнати кредитний договір недійсним з підстав, що такий був укладений без його згоди.

Частинами 1 та 2 ст. 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Вказана норма закону регулює відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя і не стосується права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Отже, кредитний договір не є договором щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а тому обов'язкової згоди іншого з подружжя на укладення такого договору законом не передбачено.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, чинне законодавство України вказує на те, що умови надання грошових коштів встановлюються договором і відповідно позичальник зобов'язаний повернути кредит (грошові кошти в яких видано кредит) та сплатити проценти за їх користування.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним лише в підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Отже, встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши означені норми чинного законодавства, які регулюють виниклі правовідносини, суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано дійшов висновку, що укладення кредитного договору відбулось з дотриманням вимог закону, прав позивача порушено не було, а відтак й відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним з підстав відсутності згоди на його укладення одного із подружжя.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, з вищенаведених підстав, не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, слід зазначити, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді