Провадження № 22ц/790/1535/12 Головуючий 1-ї інст. - Селинний М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Швецової Л.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дистриб'юторська компанія «Дарц» на рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 06 листопада 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дистриб'юторська компанія «Дарц» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, зміну формулювання причин звільнення, зобов'язання видати наказ про звільнення за власним бажанням, внесення запису до трудової книжки про звільнення за власним бажанням, стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення допомоги з тимчасової непрацездатності, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним вище позовом, у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати незаконним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Дистриб'юторська компанія «ДАРЦ» (далі - ТОВ «ДК «ДАРЦ») від 17 вересня 2012 року про звільнення її з посади завідуючої складом 08 серпня 2012 року згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули; змінити формулювання причини звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули на ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; змінити дату звільнення з 08 серпня 2012 року на 03 вересня 2012 року; зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_3 з посади комірника за власним бажанням з 03 вересня 2012 року на підставі заяв від 23 липня 2012 року та 07 серпня 2012 року; зобов'язати ТОВ «ДК «Дарц» внести відповідні зміни до її трудової книжки та видати ОСОБА_3 трудову та санітарну книжки; стягнути з товариства на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та допомогу з тимчасової непрацездатності; відшкодувати моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з початку травня 2007 року вона працювала комірником в ТОВ «ДК «Дарц». З директором товариства в неї склалися неприязні стосунки у зв'язку з особливостями професійної діяльності. Вона неодноразово висловлювала бажання звільнитися із займаної посади за власним бажанням.

26 вересня 2012 року позивач отримала від ТОВ «ДК «Дарц» лист від 11 вересня 2012 року з вимогою надати пояснення щодо її відсутності на робочому місці з 08 серпня 2012 року по 11 вересня 2012 року та наказ від 17 вересня 2012 року про її звільнення із займаної посади завідуючої складом з 08 серпня 2012 року згідно з п. 4 ст.40 КЗпП України за прогули, а також вимогу від 17 вересня 2012 року про необхідність явки позивача на підприємство для отримання трудової книжки та проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Вважає звільнення незаконним та таким, що суперечить трудовому законодавству. Її, ОСОБА_3, звільнено за прогули, незважаючи на наявність у директора підприємства її неодноразових заяв про звільнення за власним бажанням, а також те, що вона не перебувала на робочому місці у зв'язку з лікуванням та тим, що відповідач без поважних на те причин не допускав її до роботи. Крім того, звільнення проведено без письмових пояснень працівника про причини відсутності на роботі. Також ОСОБА_3 зазначає, що після отримання вказаної вище кореспонденції від відповідача вона направила вимогу про направлення їй трудової книжки поштовим відправленням та зарахування належних їй при звільненні коштів на картковий рахунок однак такі вимоги виконано товариством не було. У зв'язку з наведеним просила задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 06 листопада 2013 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «ДК «Дарц» від 17 вересня 2012 року про звільнення ОСОБА_3 з посади завідуючої складом 08 серпня 2012 року з формулюванням «згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули». Змінено формулювання причин та дату звільнення. Визнано, що ОСОБА_3 звільненою з посади завідуючої складом в ТОВ «ДК «Дарц» з 03 вересня 2012 року за власним бажанням згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України. Зобов'язано відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_3, а також видати ОСОБА_3 трудову книжку. Стягнуто з ТОВ «ДК «Дарц» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 вересня 2012 року по 06 листопада 2013 року включно в розмірі 17584 грн. 98 коп., без урахування утримання податків та обов'язкових платежів, та допомогу з тимчасової непрацездатності в розмірі 2192 грн. 19 коп., всього стягнуто 19777 грн. 17 коп. Стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 2 тис. грн. та на користь Держави судовий збір в розмірі 427 грн. 17 коп.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 25 березня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено. Скасовано рішення районного суду в частині стягнення з ТОВ «ДК «Дарц» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17584 грн. 98 коп. та допомоги з тимчасової непрацездатності в розмірі 2912 грн. 19 коп., а всього 19 777 грн. 17 коп., ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Змінено рішення суду в частині стягнення з ТОВ «ДК «Дарц» на користь ОСОБА_3 моральної шкоди шляхом зменшення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з 2 тис. грн. до 300 грн. Змінено рішення суду в частині стягнення з ТОВ «ДК «Дарц» на користь Держави судового збору шляхом зменшення розміру судового збору, що підлягає стягненню з 427 грн. 17 коп. до 243 грн. 60 коп. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Луганської області від 25 березня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду Харківської області.

В апеляційній скарзі ТОВ «ДК «ДАРЦ» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовуючи скаргу посилається на неповноту з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції переглядається в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, допомоги з тимчасової непрацездатності та компенсації за спричинену моральну шкоду.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з підстав, передбачених п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повному обсязі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в справі доказами, що з 03 листопада 2008 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДК «Дарц», обіймаючи посаду завідуючої складом (а.с. 124-127).

Відповідачем складено акти про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 13 липня 2012 року, з 16 липня по 31 липня 2012 року та з 01 серпня по 07 серпня 2012 року.

В період часу з 14 липня по 06 серпня включно ОСОБА_3 була непрацездатною та перебувала на лікуванні (а. с. 21-22), 07 серпня та 08 серпня 2012 року, згідно наданих позивачем актів, директор ТОВ «ДК «Дарц» ОСОБА_7 не допускав до роботи ОСОБА_3 без будь-яких пояснень (а. с. 19-20). Зазначені акти відповідачем під час судового розгляди справи не спростовано.

Згідно наказу директора ТОВ «ДК «Дарц» від 17 вересня 2012 року позивача було звільнено із займаної посади 08 серпня 2012 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули, про що внесено відповідний запис до її трудової книжки. Підстава звільнення - акти про неявку на робоче місце (посилання на календарні дати прогулів відсутні).

Судом встановлено, що отримавши наказ відповідача про своє звільнення, позивач направила до підприємства листа, в якому просила переслати їй трудову книжку, довідку про розмір її середнього заробітку, а належні їй при звільненні грошові кошти перерахувати на банківську картку для заробітної плати (а.с.44).

Під час розгляду справи встановлено, що після звільнення грошові кошти ОСОБА_3 не були перераховані, трудова книжка та довідка про середній заробіток поштою не пересилалися (а.с.122).

Таким чином за період з 03 вересня 2012 року по 06 листопада 2013 року з вини посадових осіб ТОВ «ДК «Дарц» було здійснено затримку видачі трудової книжки.

Згідно наданих позивачем копій листків непрацездатності, у періоди з 14 по 27 липня 2012 року, з 28 липня по 06 серпня 2012 року, з 09 серпня по 22 серпня 2012 року та з 23 серпня по 31 серпня 2012 року (включно) ОСОБА_3 перебувала на лікарняному. Відповідно до останнього листка непрацездатності, ОСОБА_3 повинна стати до роботи 01 вересня 2012 року, але, оскільки 01 та 02 вересня 2012 року були вихідними днями, то - 03 вересня 2012 року. Цю дату суд першої інстанції визначив як дату звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, оскільки ОСОБА_3 не бажає бути поновленою на роботі.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, допомоги з тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції виходив з положень вимог ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме ця сума буде служитиме належним відшкодуванням моральних страждань, яких зазнала позивач внаслідок порушення її трудових прав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 06 листопада 2013 року судова колегія вважає, що ухвалене по справі рішення не може бути визнане цілком законним та обґрунтованим.

З змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку при незаконному звільненні посилається на несвоєчасне оформлення звільнення, затримку у видачі трудової книжки та не провів розрахунок при звільненні. Визначення підстав і предмету позову належить виключно позивачу і суд сам їх змінити на власний розсуд не може.

При ухвалені судового рішення судом першої інстанції не враховано, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки до правовідносин між сторонами підлягає застосуванню ст. 235 КЗпП України, так як позов пред'явлено про незаконність звільнення та позивач як на підставу позовних вимог посилається на тривале порушення її трудових прав викликане невидачею трудової книжки.

Положеннями ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Районний суд на вказані норми права, які з огляду на предмет та підстави заявленого позову підлягають застосуванню у справі, не зважив, внаслідок чого не перевірив передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 03 вересня 2012 року по 06 листопада 2013 року з вини посадових осіб ТОВ «ДК «Дарц» було здійснено затримку видачі трудової книжки.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 59 грн. 01 коп.

Оскільки таким чином районний суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог з інших підстав.

Кількість робочих днів за період затримки розрахунку становить - 298 робочих днів (з 03 вересня 2012 року по 06 листопада 2013 року). За таких умов, з ТОВ «ДК «Дарц» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 17584 грн. 98 коп. (298 кількість робочих днів х 59,01 грн. середньоденний заробіток = 17584 грн. 98 коп. ).

Ця сума визначається судовою колегією без відрахування податків та обов'язкових платежів, обов'язок утримання яких покладено на роботодавця при виплаті коштів працівникові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами, у зв'язку з чим підлягає залишенню без змін.

Судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 компенсації за спричинену моральну шкоду підлягає залишенню без змін, оскільки під час розгляду справи не встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

При розгляді справи судом першої інстанції надано правову оцінку негативним наслідкам (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких позивач зазнала у зв'язку з порушенням її трудових прав та інтересів з боку відповідача, та обґрунтовано стягнуто 2 тис. грн. моральної шкоди.

Крім того, доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань в частині стягнення з ТОВ «ДК «Дарц» допомоги з тимчасової непрацездатності за 39 днів втрати непрацездатності, у зв'язку з чим судова колегія не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Посилання апелянта, що розрахунок середньої заробітної плати здійснено з порушеннями вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» є помилковими та не ґрунтуються на вимогах вищезазначеної постанови.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистриб'юторська компанія «Дарц» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Луганська від 06 листопада 2013 року змінити, скасувавши в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалити нове рішення.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дистриб'юторська компанія «Дарц» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня 2012 року по 06 листопада 2013 року включно в сумі 17584 грн. 98 коп., без урахування утримання податків та обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: