АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/575/15 Справа № 184/2439/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Горбенко Н. В. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

26 січня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М.

Козлова С.П.

при секретарі: Порубай М.Л. ,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського міського суду, Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна сумісною власністю, розподіл сумісно нажитого майна, сплату частини позики та сплату частини вартості від продажу автомашини, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання майна сумісною власністю, розподіл сумісно нажитого майна, сплату частини позики та сплату частини вартості від продажу автомашини. Просив визнати автомашини "ВАЗ 2101" та "ВАЗ 2108" сумісною власністю подружжя, визнати 20 000грн. грошових коштів взятих у банку на придбання автомашини "ВАЗ 2101" сумісною власністю подружжя, розподілити сумісно нажите майно- сплату 1/2 частину позики в сумі 10 000грн. та сплату 1/2 частини від продажу автомашини в сумі 7800грн.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що у шлюбі з відповідачем він знаходився з 26 травня 2006 року.

27 березня 2013року рішенням Орджонікідзевського міськогого суду, яке 22 липня 2013 року залишено без змін апеляційною інстанцією, шлюб розірвано. В травні 2008р. у м. Одеса у знайомого він купив автомашину ВАЗ 2101 за 20 000 грн. Коли приїхав на машині додому, дружина не запитувала де він взяв гроші, бо на той час відносини між ними були складними. Для того щоб розрахуватися за автомашину він вирішив взяти кредит у банку сподіваючись, що швидко розрахується, продаючи на ринках України та Росії овочі та фрукти. Однак цього не сталось. Про його кредит дружина не здогадувалась. Так як йому довелося перекредитовуватись у двох банках, то перед двома банками у нього з'явився борг у сумі 20000 грн. разом з пенею. Коли з початку 2011 р. машина зламалась, а на її ремонт треба було гроші, то він продав її на брухт.

Наприкінці 2011 року дружина у розмовах з ним неодноразово порушувала питання про купівлю іншої машини. У нього грошей не було. 4 грудня 2011 року дружина купила іншу машину за гроші, які взяла у банку без нього за 15600 грн. Для того, щоб компенсувати купівлю машини з кінця грудня 2011 року, він почав їздити до Росії і торгувати горіхами. Усі витрати на бензин, обслуговування та ремонт машини він здійснював за свої особисті кошти- 8000 гривень. Влітку 2012 року їхні відносини припинились. Дружина разом зі своїм зятем вигнали машину з двору по АДРЕСА_1 і туди її вже не ставили, а 15 грудня 2012р. продала. Позивач просив визнати автомашини "ВАЗ 2101" та "ВАЗ 2108" спільною сумісною власністю подружжя, визнати 20 000 грн. грошових коштів взятих у банку на придбання автомашини "ВАЗ 2101" сумісною власністю подружжя, зобов'язати відповідача сплатити йому 1/2 частину позики в сумі 10000грн. та 1/2 частини від продажу автомашини "ВАЗ 2108" в сумі 7800грн.

Відповідач позов не визнала, пояснила, що знаходилась з відповідачем з 2001 року в фактичних брачних відносинах, в 2006 році шлюб зареєстровано, їй невідомо про існування кредитних зобов'язань позивача, автомобілі, які позивач визначив як предмет спору, не належали їм на праві власності, як подружжю.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду, Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність рішення суду, просить його скасувати й повернути справу на новий розгляд.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За вимогами ст.ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги закону судом не дотримано.

Частиною 3 ст.61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В оскаржуваному рішенні суд посилався на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходилися у фактичному шлюбі з 01 січня 2004 року, а у зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2006 року до 27 березня 2013 року.

03 липня 2008 року позивач отримав у користування та розпорядження автомашину "ВАЗ 2101".

В розписці доданої до матеріалів справи вказано, що за автомобіль "ВАЗ 2101" власник машини отримав 12 000 грн., як за проданий автомобіль. Вказаною автомашиною позивач користувався, однак з матеріалів справи вбачається, що в березні 2011 року автомашина була здана на металолом, про що є розписка від особи, що приймала машину на металолом.

04 грудня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали у користування та розпорядження автомашину "ВАЗ 2108", за що сплатили особі, яка мала право користуватися та розпоряджатися машиною 15 800грн. В березні 2013 року відповідач продала машину "ВАЗ 2108" за 14 000грн. за дорученням, але не як свою власність.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог, суд першої інстанції посилався на те, що договору купівлі-продажу автомашини "ВАЗ 2101" на ім'я позивача чи відповідача не надано, докази про державну реєстрацію вказаної автомашини відсутні. Розписка про отримання 12 000грн. (а.с.86) не є підтвердженням того, що автомашина ВАЗ 2101 була придбана, оскільки кошти отримав ОСОБА_6, а не власник - ОСОБА_7

03 липня 2008 року замість укладення договору купівлі - продажу вона надала ОСОБА_3 тільки довіреність на представництво її інтересів в органах ДАІ та в усіх інших установах зі вчиненням правочинів щодо користування , експлуатації та продажу належного їй автомобілю. Але ані власник автомобілю, ані ОСОБА_3 не знімали вказаний автомобіль з обліку в органах ДАІ , не вчиняли ніяких правочинів і не ставили на облік на ім'я ОСОБА_3

Коли ОСОБА_3 брав кредит у банку, а потім сплачував кошти за кредит, він не отримував згоду відповідача на вчинення вказаних дій, оскільки відносини між носили конфліктний характер. Крім того надання довіреності не є свідченням укладення договору купівлі-продажу автомобіля та його державної реєстрації.

При отриманні сторонами права на розпорядження і користування автомашинами не було укладено договорів купівлі-продажу автомашин, лише було нотаріально посвідчено довіреність на право користування та розпорядження автомашинами. Розписки, що долучені до матеріалів справи про отримання грошових коштів за продаж нібито автомашин, також не були нотаріально посвідчені, тому достовірно невідомо, ким саме були написані вказані розписки.

Повністю погодитися з таким висновком суду неможливо, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В заяві позивач просив визнати майно: автомашини "ВАЗ 2101" та "ВАЗ 2108" сумісною власністю подружжя, визнати 20 000грн. грошових коштів взятих у банку на придбання автомашини "ВАЗ 2101" сумісною власністю подружжя, розподілити сумісно нажите майно, сплату 1/2 частини позики в сумі 10 000грн. та сплату 1/2 частини від продажу автомашини в сумі 7800грн.

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме: належним чином не з'ясував час припинення сторонами шлюбних відносин за рішенням суду про розірвання шлюбу, вартість спірних автомобілів, не витребував із органів ДАІ документів, які підтверджують право власності на них, коли і ким вони знімались з реєстрації, не перевірив достовірність розписок про отримання грошей за проданий автомобіль за генеральним дорученням та у порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право на притягнення до участі у справі особи, якій був проданий спірний автомобіль та наслідків не вчинення даної процесуальної дії.

Також суд у рішенні вказував на те, що позивач посилався, що для купівлі автомашини "ВАЗ 2101" брав кредит у банку, але не надав суду доказів про існування такого договору.

Такі докази позивач долучив до апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі , їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивачу, суд також посилався на те, що він не надав суду письмової згоди відповідачки на укладення кредитного договору.

Але при цьому суд не звернув належної уваги на вимоги частини 3 ст.61 СК України, якою передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У рішенні суду вказано, що сторони визнають, що вони користувалися і розпоряджалися автомобілями але не надали доказів, що це майно було у них у власності (а.с.122).

Згідно вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, порушивши норми матеріального та процесуального права, передчасно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, зокрема, є:

1/неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

4/порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна сумісною власністю, розподіл сумісно нажитого майна, сплату частини позики та сплату частини вартості від продажу автомашини, як передчасно вирішеного спору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду, Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна сумісною власністю, розподіл сумісно нажитого майна, сплату частини позики та сплату частини вартості від продажу автомашини.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.