АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Кропивній К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014р. про задоволення подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_3 про примусове проникнення до житла,

встановила:

у листопаді 2014р. головний державний виконавець звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1

Мотивуючи подання, головний державний виконавець зазначала, що 3 лютого 2014р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 10 жовтня 2013р., про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 червня 2007р., укладеним між Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» і ОСОБА_1 Проте, боржник, будучи належним чином обізнаним про вчинення виконавчих дій, не допустив державного виконавця до квартири для здійснення опису майна 6 серпня 2014р., 21 серпня 2014р. та 29 жовтня 2014р.

Ухвалою суду від 11 листопада 2014р. подання задоволено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати, повернути справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Апелянт посилається на те, що подання головного державного виконавця не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, а про розгляд подання не були належним чином повідомлені сторони виконавчого провадження.

Також апелянт посилається на те, що предмет іпотеки належить на праві спільної власності ОСОБА_4, тому оскаржувана ухвала порушує її права.

Апелянт, його представник, інші учасники судового розгляду, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.94-96,98), у судове засідання не з'явилися, клопотання про перенесення судового розгляду не направили, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», яка заперечувала проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/1941/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
України від 3 лютого 2014р. відкрито виконавче провадження на примусове виконання

- 2 -

виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 10 грудня 2013р. на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2012р., про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, для погашення заборгованості Приватного підприємства «Лекс» перед Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанк Росії» у сумі 12 031 800доларів США.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику 4 лютого 2014р.

22 липня 2014р. державним виконавцем направлено боржнику повідомлення про здійснення опису майна 6 серпня 2014р. та необхідності забезпечення його присутності при здійсненні даних виконавчих дій (с.с.23-24).

Вказане повідомлення було отримано представником боржника 31 липня 2014р. Проте, державний виконавець 6 серпня 2014р. до квартири АДРЕСА_1 допущений не був, що підтверджується відповідним актом (с.с.26).

Виконавчі дії по опису майна, яке підлягає реалізації, державний виконавець намагався здійснити 21 серпня 2014р. та 29 жовтня 2014р., про що повідомлявся боржник (с.с.28, 56-60).

Задовольняючи подання головного державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що воно обґрунтовано, а надані документи свідчать про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає наявним матеріалам справи та ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 даної норми визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища (п.4); звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання (п.10).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

З наданих суду державним виконавцем матеріалів вбачається, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду, так як не надає державному виконавцю вільний доступ до квартири, яка за рішенням суду підлягає реалізації у рахунок погашення заборгованості, для здійснення виконавчий дій, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а відтак, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про задоволення подання.

Доводи апелянта про те, що подання державного виконавця не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставним, так як процесуальний Кодекс України не містить норми, яка б передбачала форму та зміст подання державного виконавця про примусове проникнення до житла.

Разом з тим, подання державного виконавця містить всю необхідну інформацію, зокрема, про боржника та стягувача, їх місце знаходження, а також обґрунтування звернення.

- 3 -

Також подання погоджено з начальником відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Посилання апелянта на те, що подання було розглянуто судом на другий день після його реєстрації та без виклику учасників виконавчого провадження, що на думку апелянта, є порушенням норм процесуального права, суперечить ч. 2 ст. 376 ЦПК України, згідно якої суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

При розгляді подання судом першої інстанції вказана норма процесуального права була дотримана у повному обсязі.

Твердження апелянта про те, що оскаржуваною ухвалою порушуються права ОСОБА_4, як дружини ОСОБА_1, яка є співвласником квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки про розгляд подання державного виконавця про примусове проникнення до жилого приміщення суд не зобов'язаний повідомляти заінтересованих осіб, а рішення суду про звернення стягнення на вищезазначену квартиру не скасоване у зв'язку із наявністю рішення суду про визнання квартири спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому підстав для її скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: