Справа № 682/3593/14-ц
Провадження № 2/682/41/2015
10.02.2015 року Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі :
головуючого судді Роїк В.П.
при секретарі Козир О.П.
з участю позивачки ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Славута цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Славутського міського відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення коштів депозитного вкладу,
28 лютого 2013 року вона звернулася до Славутського міського відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» з проханням повернути належну їй частину депозитного вкладу. Однак 07 березня 2013 року банк відмовив їй в цьому, направивши відповідного листа. Вважає таку відмову незаконною, оскільки відповідно до діючого законодавства кошти, внесені одним із подружжя на його особистий рахунок у банківську установу є об»єктом права спільної сумісної власності.
Крім того, за зобов»язаннями одного із подружжя, стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності, виділену в натурі. Однак майно між нею та чоловіком не ділилося. Договори про його розподіл не укладалися.
Договір майнової поруки, укладений 15 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та Славутською філією АТ «Брокбізнесбанк» не підпадає під визначення дрібного побутового. Нею не надавалася письмова згода на його укладення, тому він вважається не укладеним.
Банк пред»явив вимогу до поручителя та списав кошти з депозитного рахунку після шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов»язання, тобто після закінчення строку дії поруки.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві та додатково пояснила, що спільно проживає разом із чоловіком ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1981 року. Про те, що чоловік 17 вересня 2004 року в інтересах сім»ї уклав договір банківського вкладу їй було відомо. Три роки тому вона стала з»ясовувати за проценти по цьому вкладу і дізналася, що чоловік без її згоди уклав договір майнової поруки і банк списав ці кошти в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 Крім того, їй було відомо, що ОСОБА_2 подав позов до банку та ОСОБА_3 про повернення списаних коштів по депозиту.
Представник позивачки ОСОБА_2 підтримав позов з підстав, викладених у позовній заяві і додатково пояснив, що ОСОБА_1 є вкладником ПАТ «Брокбізнесбанк», оскільки їй належить половина коштів банківського вкладу, тому на її вимоги не поширюється строк позовної давності відповідно до ст. 268 ч.1 п.2 ЦПК України.
Відповідачі Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», Славутське міське відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» неодноразово належним чином повідомлені про день і час розгляду справи, однак представники в судове засідання не з»явилися та не повідомили про причини неявки. Тому суд за згодою позивачки та її представника вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
14 січня 2015 року до суду надійшли письмові заперечення проти позову від представника позивача ОСОБА_4, в яких він вважає вимоги позивачки не обґрунтованими, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, і належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України (у попередній редакції) об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до-сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.
Згідно копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 01 серпня 1981 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 01 серпня 1981 року.
15 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі директора Славутської філії АБ «Брокбізнесбанк» укладено договір майнової поруки, відповідно до якого поручитель зобов»язався перед кредитором відповідати за часткове виконання ОСОБА_3 зобов»язань по кредитному договору від 15 квітня 2005 року депозитним вкладом.
Однак відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 письмової згоди на укладення договору майнової поруки не давала.
Відповідно до ч.1 ст.73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, тому списання банком в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 належних позивачці коштів із депозитного вкладу ОСОБА_2 суперечить вимогам закону.
Однак відповідач заявив письмове клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову, про що подав письмову заяву.
Позивачка та її представник вважають, що на спірні правовідносини у відповідності до ст.268 ч.1 п.2 ЦК України позовна давність не поширюється.
Відповідно до ст.256,267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно ст.268 ч.1 п.2 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку(фінансової установи) про видачу вкладу.
Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору, а клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.
Частиною першою ст.1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов»язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором.
Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов»язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення.
Аналізуючи викладене суд вважає, що ОСОБА_1 не є клієнтом ПАТ «Брокбізнесбанк» та його вкладником, на подані нею позовні вимоги не поширюються норми цивільного законодавства, які регулюють правовідносини по договору банківського вкладу, а тому вимоги ст.268 ч.1 п.2 ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об»єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Із пояснень позивачки вбачається, що вона зареєструвала шлюб та спільно проживає з ОСОБА_2 з 01 серпня 1981 року. Їй було відомо, що чоловік звертався до суду з позовними вимогами до банку та ОСОБА_3 про повернення депозитного вкладу, який був списаний банком, вона неодноразово отримувала повістки суду в цій справі.
Зазначене дає підстави вважати, що позивачка мала реальну та об»єктивну можливість дізнатися та довідалася про порушення своїх прав до кінця жовтня місяця 2010 року. Таким чином перебіг строку позовної давності до моменту звернення до суду з позовними вимогами (29 жовтня 2014 року)сплив.
У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином суд вважає, що є передбачені законом підстави для відмови в задоволенні позову в зв»язку із спливом строку позовної давності.
Керуючись ст.8, 10, 14, 18, 209, 212, 213, 215, 224, 226, 257, 261, 267 ЦПК України, суд,-
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Славутського міського відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення коштів депозитного вкладу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя Роїк В. П.