АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3376/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2, третя особа - Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку.

У мотивування вимог посилався на те, що 30.08.2007 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредитні кошти у розмірі 182 133 швейцарських франків із кінцевою датою повернення 10.08.2037 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Зазначив, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, 14.08.2012 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 1686680,07 грн.

Враховуючи наведене, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Також просить стягнути з позивача на його користь судовий збір у розмірі 1441,50 грн. за подання Апеляційної скарги.

Зазначає, що в матеріалах справи містяться різні кредитні договори №001-2900/756-009 від 30 серпня 2007 року, які мають ідентичні номера, дату укладення та суму кредиту, проте істотно відрізняються в сукупній вартості кредиту, тому вважає, що кредитний договір є неукладеним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з того, що позов не може бути задоволений під час дії Закону Про мораторій на стягнення майна громадян України, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30.08.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №001-2900/756-009, за умовами якого останній надано кредитні кошти у розмірі 182133 швейцарських франків із кінцевою датою повернення 10.08.2037 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 30 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за №4703, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.19-22).

У зв»язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов»язань за кредитним договором, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.08.2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суму заборгованості за договором в розмірі 1686680,07 грн. (а.с.25-26).

Звертаючись в суд з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач посилався на те, що рішення суду про стягнення суми заборгованості не виконано, заборгованість не погашено.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи те, що позичальник не належним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, тому банк звернувся в суд з даним позовом. Проте, як вірно зауважено судом першої інстанції, даний позов не може бути задоволений, оскільки на час ухвалення рішення діє Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року.

Відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7.06.2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживачами кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів невідповідності предмета іпотеки умовам ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», й те, що на час ухвалення рішення діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому судом вірно відмовлено в задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не є підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_2 на те, що в матеріалах справи містяться різні кредитні договори №001-2900/756-009 від 30 серпня 2007 року, які мають ідентичні номера, дату укладення та суму кредиту, проте істотно відрізняються в сукупній вартості кредиту, тому кредитний договір є неукладеним виходячи з наступного.

У силу ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки стало не виконання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.08.2012 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суму заборгованості за договором в розмірі 1686680,07 грн.

Дане рішення набрало законної сили.

ОСОБА_3 не заявлялося вимог про визнання кредитного договору №001-2900/756-009 від 30 серпня 2007 року недійсним чи неукладеним. Відповідне рішення суду відсутнє.

Також не надано доказів звернення до правоохоронних органів та не надано копії вироку про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за ознаками шахрайства, тощо.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що він уклав договір іпотеки, який є предметом цього позову.

Таким чином, судом вірно відмовлено в задоволенні позову саме з підстав дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про виселення із зняттям з реєстраційного обліку, суд виходив з того, що дана вимога є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в задоволенні якої було відмовлено.

Рішення суду в цій частині не оскаржувалося та набрало законної сили.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Не підлягає задоволенню вимога апеляційної скарги про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 1441,50 грн. за подання Апеляційної скарги, оскільки чинним законодавством не передбачено розподіл судових витрат понесених за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: