У х в а л а

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Висоцької В.С., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, комунальне підприємство ЖКС «Порто-Франківський», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності від 17 вересня 2009 року № 8-22863, видане Управлінням житлово-комунального господарства і паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_4 на кімнату в квартирі АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір дарування від 10 березня 2010 року № 107 на 425/1000 частини спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі п. 3.47 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Приморська РА ОМР) від 26 грудня 2006 року № 3320 ОСОБА_4 видано ордер на одну кімнату житловою площею 14,1 кв. м комунальної квартири АДРЕСА_1.

Позивачка вказувала, що ОСОБА_4 приватизувала зазначене житлове приміщення та отримала свідоцтво про право власності на житло від 17 вересня 2009 року № 8-22863, а 10 березня 2010 року уклала з ОСОБА_5 договір дарування 425/1000 частини спірної квартири.

Також позивач зазначила, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2010 року п. 3.47 розпорядження Приморської РА ОМР від 26 грудня 2006 року № 3320 скасовано як протиправний.

Посилаючись на те, що у зв'язку зі скасуванням зазначеного пункту розпорядження безпідставними є приватизація вказаного приміщення та подальший договір дарування, а вона має право на отримання у користування цієї кімнати відповідно до ст. 54 ЖК України, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло за № 8-22863, видане 17 вересня 2009 року ОСОБА_4 Управлінням житлово-комунального господарства і паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради у відношенні квартири АДРЕСА_1

Визнано недійсним договір дарування від 10 березня 2010 року № 107 на 425/1000 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2010 року скасовано як протиправний п. 3.47 розпорядження Приморської РА ОМР від 26 грудня 2006 року № 3320 про видачу ОСОБА_4 ордера на вселення в кімнату спірної квартири, що складає її 425/1000 частини, дійшовши висновку, що подальша приватизація цього житлового приміщення та укладення на ім'я ОСОБА_5 договору дарування є незаконними, а тому мають бути визнані недійсними; при цьому апеляційний суд також виходив з того, що вказаною вище постановою адміністративного суду встановлено, що відповідно до ст. 54 ЖК України позивачка мала право на отримання спірного житлового приміщення, яке було незаконно надане ОСОБА_4

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 отримала ордер на одну кімнату спірної квартири на підставі п. 3.47 розпорядження Приморської РА ОМР від 26 грудня 2006 року № 3320 та отримала свідоцтво про право власності на житло (425/1000 частини квартири АДРЕСА_1) від 17 вересня 2009 року № 8-22863, а 10 березня 2010 року подарувала зазначене приміщення ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а. с. 13).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2010 року визнано протиправним та скасовано розпорядження Приморської РА ОМР від 26 грудня 2006 року № 3320 в частині видачі ордера ОСОБА_4 на одну кімнату житловою площею 14,1 кв. м комунальної квартири АДРЕСА_1 для тимчасового мешкання без зняття з квартирного обліку. Зобов'язано Приморську РА ОМР розглянути питання про надання спірної кімнати ОСОБА_3, яка проживає в цій квартирі з неповнолітніми дітьми (а. с. 14-15).

Крім того, вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована в кімнаті площею 18,1 кв. м спірної комунальної квартири з 24 лютого 1994 року, її діти: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з 2002 року, а також у вказаній кімнаті зареєстровані ОСОБА_9 з 13 січня 1982 року та ОСОБА_10 з 13 вересня 1995 року.

У рішенні також встановлено, що суміжним до зазначеної кімнати в комунальній квартирі жилим неізольованим приміщенням є кімната площею 14 кв. м, яка звільнилася з грудня 2006 року, у зв'язку із чим ОСОБА_3 відповідно до ст. 54 ЖК України набула право на отримання спірного жилого неізольованого приміщення, яке є суміжним до її кімнати площею 18,1 кв. м (а. с. 14-15).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Матеріалами справи також підтверджено, що розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 серпня 2012 року № 484 «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам» надано ОСОБА_9, квартиронаймачу кімнати житловою площею 18,10 кв. м. комунальної квартири АДРЕСА_1, звільнену в цій же квартирі одну кімнату житловою площею 14,1 кв. м. та видано особовий рахунок на дві кімнати житловою площею 32,2 кв. м на склад родини із 5 осіб (вона, чоловік ОСОБА_10, дочка ОСОБА_3, онучка ОСОБА_8, онук ОСОБА_7.).

Закрито особові рахунки ОСОБА_9 на кімнату 18,10 кв. м у зв'язку з наданням звільненої кімнати, та ОСОБА_4 на кімнату 14,1 кв. м у зв'язку із зняттям з реєстрації згідно з рішенням суду (а. с. 11).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 717, 718 ЦК України, ч. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» за договором дарування дарувальник може передати у власність обдарованому лише те нерухоме майно, яке належить йому на праві власності і це право власності зареєстроване в установленому законодавством порядку.

В абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки п. 3.47 розпорядження Приморської РА ОМР від 26 грудня 2006 року № 3320 скасований рішенням суду, яке набрало законної сили, наявні правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне житлове приміщення № 8-22863, виданого 17 вересня 2009 року ОСОБА_4

Також суди дійшли обґрунтованого висновку щодо недійсності договору дарування спірної квартири, оформленого на ім'я відповідача ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_4 не набула у встановленому законом порядку права власності на вказану квартиру.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що укладеним договором дарування порушуються права позивачки на отримання спірного приміщення у користування, у зв'язку із чим вона вправі заявити позов про визнання цього договору недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, з'ясували усі обставини справи та надали їм належну правову оцінку, а тому рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм процесуального і матеріального права і відсутні підстави для їх скасування.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.С. Висоцька

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана