Справа №592/8648/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Князєв В. Б.
Номер провадження 22-ц/788/476/15 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду у м. Суми апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» 118753 грн. 60 коп., з яких: 100000 грн. - сума заборгованості за основною сумою банківського вкладу; 394 грн. 57 коп. - 3 % річних за прострочення по поверненню основної суми вкладу; 17074 грн. 66 коп. - сума заборгованості за процентами за договором банківського вкладу; 197 грн. 36 коп. - 3 % річних за прострочення по сплаті процентів; 1087 грн. 06 коп. - збільшення суми заборгованості із виплати процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 1000 грн. на правову допомогу. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1187 грн. 54 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вказує, що ПАТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки зобов'язання за договорами депозитного вкладу укладеними у Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк» виконує Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, що знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. Зазначає, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б свідчили про відкриття банківського рахунку. Не погоджується з рішенням суду в частині стягнення 1000 грн. витрат на правову допомогу. Вважає, що судом під час розгляду справи не встановлено у чому саме полягає порушення права позивача відповідачем.

Заслухавши пояснення представника Банку Старовойтової О.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача ОСОБА_4, яка вважала рішення місцевого суду правильним, розглянувши матеріали справи в межах заявленого позову і доводів апеляційної скарги, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на підставі ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2013 року ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі заяви № НОМЕР_2 на оформлення вкладу, уклали договір банківського вкладу «Стандарт на 12 міс.» у Севастопольському відділенні банку. Депозитний вклад оформлений на суму 100000 грн., строк вкладу - 366 днів до 16 жовтня 2014 року включно, процентна ставка 18% річних (а.с. 4).

За умовами вказаного договору, проценти по вкладу виплачуються на рахунок/картку для зарахування процентів за вкладом по закінченню кожного цілого місяця, що пройшов з моменту укладення договору, в перший робочий день, що слідує за датою оформлення договору(а.с.4).

Факт прийняття банком грошових коштів від ОСОБА_3 у сумі 100000 грн. підтверджується квитанцією Севастопольського філіалу ПАТ КБ «ПриватБанк» № 1 від 16 жовтня 2013 року (а.с. 5 ).

Місцевим судом встановлено, що з метою перерахунку процентів було оформлено картку для зарахування процентів за вкладом № НОМЕР_1. Позивач визнає, що в перші місяці після укладення депозитного договору на його картку надходили щомісячні відсотки по депозиту, а в лютому 2014 року картка була заблокована і вже 17 лютого 2014 року він не зміг отримати відсотки.

25 червня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою розблокувати його депозитний вклад № НОМЕР_2 та перерахувати заборгованість за процентами, на що відповідач надав відповідь про можливість реструктуризації вкладу позивача, при цьому Банк не заперечував факту наявності укладеного між сторонами договору та зобов'язання щодо повернення депозитного вкладу (а.с. 7, 8).

17 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення відсотків 9264 грн. 57 коп., 3 % річних у розмірі 75 грн. 07 коп. та 392 грн. 69 коп. збільшення суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції (а.с. 1 - 2). 04 грудня 2014 року позивач змінив предмет і розмір позову і в зв'язку з закінченням річного строку договору просив суд зобов'язати повернути йому депозит, відсотки, застосувати ст. 625 ЦК України щодо 3 % річних і індексу інфляції, а всього 118753 грн. 60 коп. Колегія суддів знаходить рішення місцевого суду про задоволення позову законним.

Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються ст.ст. 509, 510, 512, 526, 530, 532, 536, 598, 599, 610, 611, 612, 614, 617, 618, 623, 625, 626, 629, 633, 638 - 640, 1058 - 1061 ЦК України, Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», вказаним вище депозитним договором.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з положенням ч.1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та стягуючи з ПАТ КБ «Приватбанк» кошти за договором банківського вкладу, місцевий суд виходив з того, що банком не виконано зобов'язань за договором щодо повернення суми вкладу і процентів. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, рішення суду відповідає вимогам вказаних законів, а доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Доводи апелянта про те, що цей позов не підлягає задоволенню поскільки позивач не звертався з такими вимогами до державних та недержавних установ Російської Федерації, не свідчать про неправильність судового рішення. Між позивачем і Банком склалися договірні правовідносини і позивач наполягає на виконанні Банком умов депозитного договору, на застосуванні до Банку відповідальності за невиконання цього договору . Російська Федерація, як держава окупант, завдала майнової шкоди державі Україні та Банку, а не безпосередньо позивачу, як вкладнику. Позивач заявив позов до юридичної особи, якій він передав свої кошти у вигляді депозиту і яка, згідно зі ст. 1058 ЦК України, повинна повернути таку суму та проценти, в порядку встановленому договором. Позивач пояснив, що не звертався і не має наміру звертатися з такими вимогами до окупаційної влади у Криму і наполягає на задоволенні позову до Банка.

Посилання апелянта на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повинен повертати депозит, оскільки кошти вносились у відділенні банку на території Автономної Республіки Крим, яка на даний період часу тимчасово окупована Російською Федерацією, колегія суддів знаходить таким, що не звільняє відповідача від обов'язку по виконанню договору, оскільки договір вкладу «Стандарт на 12 міс.» від 16 жовтня 2013 року був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти зобов'язання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За таких обставин суд першої інстанції вірно виходив з того, що банком не виконано зобов'язань за договором банківського вкладу щодо повернення суми вкладу і процентів, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апелянта про сумнівний характер копій заяви № НОМЕР_2 на оформлення вкладу та квитанції щодо внесення коштів на рахунок та їх не легітимність не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вказані докази по справі свідчать про укладення між сторонами договору банківського вкладу в належній формі, підтверджують суму вкладу та містять усі необхідні реквізити сторін.

Зобов'язання, яке виникло між сторонами на підставі депозитного договору, є грошовим зобов'язанням. Це зобов'язання не виконано Банком належним чином. Відсотки за користування грошима Банк сплатив не всі, суму депозиту в розмірі 100000 грн. взагалі відмовився повертати позивачу після завершення річного строку, не дивлячись на письмові звернення останнього. Тому колегія суддів знаходить обґрунтованим рішення місцевого суду про застосування правила ст. 625 ЦК України щодо відповідальності Банка у розмірі 3% річних від простроченої суми, оскільки іншого розміру процентів сторони не обумовили, та застосування індексу інфляції відносно тих сум, строк виплати яких порушено. Ніяких подвійних стягнень тут немає, оскільки ст. 625 ЦК України регулює дещо інші правовідносини, які знаходяться за межами строків виконання зобов'язання, тобто стосується тих періодів, під час яких Банк не виконував грошових зобов'язань перед позивачем і до 04 грудня 2014 року, тобто до часу заявлення позову у справі.

Доводи апелянта про безпідставність стягнення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції спростовуються наявними у матеріалах справи договором від 11 серпня 2014 року про надання позивачу юридичних послуг фахівцем у галузі права фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, дипломом спеціаліста Національного університету внутрішніх справ, за яким ОСОБА_6 отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, свідоцтвом платника єдиного податку на його ім'я, а також розрахунковою квитанцією № 149978 на суму 2500 грн., які сплачені йому позивачем (а.с. 9 - 13).

Хоча суд першої інстанції і не постановляв ухвали про залучення до участі у справі ОСОБА_6 у якості фахівця у галузі права, але фактично допустив його в якості особи, що надає правову допомогу, тому, колегія суддів вважає, що місцевий суд обгрунтовано стягнув на користь позивача частину понесених судових витрати по наданню правової допомоги у розмірі 1000 грн.

Колегія суддів приймає до уваги і той факт, що фахівець в галузі права ОСОБА_6 не тільки відстоював права позивача в судовому засідання, а і готував йому дві позовні заяви до суду в даній справі. Тому стягнення 1000 грн. позивачу на відшкодування витрат на правову допомогу є підставним і знаходиться в межах ст. 84 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За викладених обставин і фактів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, у відповідності зі ст.212 ЦПК України дав оцінку зібраним доказам і вирішив спір у відповідності з законом, тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого і ухвала апеляційного суду набрали законної сили, але можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -