Номер провадження: 22-ц/785/5839/15
Головуючий у першій інстанції Семенов О.А.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання права власності,-

встановила:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до відповідача, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював, про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділі (т. 1 а. с. 2, 13-15, 93-97, т. 5 а. с. 53-54, 223).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що знаходився з відповідачкою у шлюбі з 31.08.2002 року по 10.02.2012 року, під час якого придбали майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_4 просить визнати спільною сумісною вартістю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_3; поділити спільне майно, шляхом визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частині вказаної квартири, стягнути на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3 вартість 1/2 частини вказаних офісних приміщень в розмірі 3 152 072,50 гривень. У зв'язку зі збільшенням курсу долара США, збільшив свої позовні вимоги і просив стягнути вартість ? частини нежитлової будівлі в розмірі 6 191 525,97 гривень.

Ухвалою суду від 08.08.2012 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю по АДРЕСА_3, які належать ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 29).

Ухвалою суду від 27.08.2012 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 яка належить ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 68).

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, який в процесі розгляду справи уточнив, про визнання за ним права власності на офісні приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 601,3 кв.м. (т. 2 а. с. 4-6, т. 1 а. с. 147-150, 152).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 12.01.2006 року він уклав договір про спільну діяльність з ОСОБА_3 як з фізичною особою-підприємцем, відповідно до умов якого він передав останній 390 000,00 гривень для придбання 18/25 частин об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_3, а також грошову суму, еквівалентну 100 000,00 гривень для проведення ремонту цих приміщень, з подальшим оформленням права власності на цей об'єкт за ОСОБА_2 Під час проведення реконструкції об'єкту він додатково передав ОСОБА_3 450 000,00 доларів США, фінансуючи проведення ремонту та робіт щодо реконструкції спірного об'єкту. ОСОБА_3 взяті на себе обов'язки щодо переоформлення об'єкту на ОСОБА_2 не виконала.

Ухвалою суду від 24.12.2012 року об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання права власності (т. 1 а. с. 87).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 та нежитловий будинок (офісні приміщення) АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість 1/2 частини нежитлового будинку (офісні приміщення) АДРЕСА_3 в розмірі 6191525,97 гривень. Позов ОСОБА_2 залишено без задоволення (т. 6 а. с. 8-14).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі, а позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 6 а. с. 46-50).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить рішення скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4, ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 6 а. с.82-88).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_6 підлягає відхиленню, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 31 серпня 2002 року по 10 лютого 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Під час шлюбу, згідно договору № 5/1/58 купівлі-продажу цінних паперів від 15 вересня 2006 року, укладеного з ДП «Дирекція верстатобуд», ОСОБА_3 придбала у власність пакет цільових облігацій під житло, загальною вартістю 626 396,40 гривень (т. 1 а. с. 18).

15 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ДП «Дирекція верстатобуд» був укладений договір резервування приміщення, відповідно умов якого ДП «Дирекція верстатобуд» зобов'язалось здійснити резервування трьохкімнатної квартири під будівельним № 58, загальною проектуємою площею 84,42 кв.м, розташованої на шостому поверсі, за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 а. с. 19-20).

Згідно акту прийому-передачі від 23 березня 2012 року ОСОБА_3 прийняла від ДП «Дирекція верстатобуд» у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 21).

Згідно даним ДП «Дирекція верстатобуд» ОСОБА_3 були внесені грошові кошти, згідно договору № 5/1/58 від 15.09.2006 року наступним чином: прибутковий касовий ордер № 550 від 15 вересня 2006 року - 363 283,20 гривень; прибутковий касовий ордер № 692 від 17 листопада 2006 року - 131 556,60 гривень; прибутковий касовий ордер № 25 від 19 січня 2007 року - 131 556,60 гривень; прибутковий касовий ордер № 13 від 23 березня 2012 року - 13 207,60 гривень (т. 1 а. с. 22).

Зі змісту кредитного договору № 1863-08 ПОУ Н від 14 вересня 2006 року вбачається, що ОСОБА_4 отримав від АКІБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 105 000,00 доларів США для придбання квартири по АДРЕСА_5 (п. 1.3.4 договору) (т. 1 а. с. 188-195).

ОСОБА_4 пояснив у судовому засіданні про те, що грошові кошти за цим кредитним договором були витрачені за цільовим призначення, а кредит в подальшому був повернутий банку, будь-які претензії з боку банку до ОСОБА_4 відсутні.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним по ? частині квартири АДРЕСА_1, виходив з презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке придбано в період шлюбу.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметом права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпоряджання своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 цього Кодексу належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до статей 328 та 329 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права особа (фізична або юридична), яка набула право на майно від іншої особи, є власником новоствореного нерухомого майна як об'єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації - також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно. В іншому випадку особа може передати іншій особі лише матеріали, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законом порядку.

Аналогічні роз'яснення містяться в п.15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 37031720 від 30.04.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про право власності на об'єкт нерухомості: АДРЕСА_1 (т. 6 а. с. 52).

Відповідно довідки КП ОМБТІ та РОН від 23.08.2012 року квартира АДРЕСА_1 не зареєстрована (т. 1 а. с. 62).

За правилами ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою зазначені вимоги закону та не врахував, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не отримала, державна реєстрація права власності не проведена, а відтак право власності на спірну квартиру у ОСОБА_3 не виникло, що унеможливлює задоволення позову ОСОБА_4 про її розподіл та визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним по ? частині квартири АДРЕСА_1.

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість ? частини нежитлового будинку (офісні приміщення) АДРЕСА_3 в розмірі 6 191 525,97 гривень слід зазначити наступне.

24.11.2005 року Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради було прийнято рішення № 1057 про видачу територіальній громаді в особі Іллічівської міської ради свідоцтва про право власності на трьохповерхову будівлю центрального теплового пункту загальною площею 522,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 42).

04 квітня 2006 року між територіальною громадою м. Іллічівська в особі Іллічівської міської ради та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, шляхом викупу 18/25 частин трьохповерхової будівлі центрального теплового пункту, загальною площею 522,9 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 за 378 132,00 гривень. Актом прийому-передачі вищевказане майно було передано суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_3.(т. 1 а. с. 44-46).

Рішенням господарського суду Одеської області від 22 червня 2007 року (справа № 6/209-07-4906) виділено в натурі частку, яка належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в розмірі 18/25 частини будівлі центрального теплового пункту, розташованого за адресою: АДРЕСА_4, у вигляді офісних приміщень загальною площею 601,3 кв.м. Визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 право власності на офісні приміщення, загальною площею 601,3 кв.м. у будівлі центрального теплового пункту, розташованого за адресою: АДРЕСА_4.

Зі змісту судового рішення вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 здійснила реконструкцію належної їй частки у будівлі центрального теплового пункту, розташованого за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 375,7 кв.м., в результаті якої збільшилась загальна площа належної їй частки у будівлі центрального теплового пункту у вигляді офісних приміщень, але не змінились технічні характеристики цих приміщень. Детальний опис реконструйованих офісних приміщень міститься у технічному паспорті на будівлю центрального пункту з приміщеннями офісу по АДРЕСА_4 інвентаризаційний № 917, реєстровий № 415-ГН-5-46, 458-ЧН-6-152, виготовлений КП БТІ м. Іллічівська станом на 17.05.2007 року.

Рішення господарського суду Одеської області від 22 червня 2007 року по справі № 6/209-07-4906 набрало законної сили 03.07.2007 року (т. 1 а. с. 48-49).

Рішенням Виконавчого комітету Іллічівської міської ради № 777 від 19.07.2007 року приміщення будівлі центрального теплового пункту з офісними приміщеннями виділені в дві окремі частини. Вирішено видати територіальній громаді в особі Іллічівської міської ради свідоцтво про право власності на приміщення № 3 центрального теплового пункту загальною площею 147,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4, замість свідоцтва про право власності від 05.12.2005 року № 2382; видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на офісні приміщення загальною площею 601,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 замість договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу № 3658 від 04.04.2006 року, акту прийому-передачі комунального майна від 11.04.2006 року та рішення господарського суду Одеської області від 22 червня 2007 року (т. 1 а. с. 58).

26 липня 2007 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво НОМЕР_2 про право власності на офісні приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 які в цілому складаються з офісних приміщень: № 2-кабінет - 34,00 кв.м., № 3 - кабінет - 12,50 кв.м., № 4 - вбиральня - 1,9 кв.м., № 5 - вмивальня - 2,00 кв.м., № 6 - сходова клітина - 20,50 кв.м., № 7 - коридор - 15,20 кв.м., № 8 сходова клітина - 20,70 кв.м., № 9 - коридор - 9,40 кв.м., № 10 - кабінет - 33,80 кв.м., № 11- кабінет 19,10 кв.м., № 12 - вбиральня - 1,30 кв.м., № 13 - вбиральня - 1,90 кв.м., № 14 - сходова клітина 20,90 кв.м., № 15 - коридор - 41,00 кв.м., № 16 - кабінет - 11,60 кв.м., № 17 - кабінет - 20,20 кв.м., № 18 кабінет - 20,80 кв.м., № 19 - кабінет - 19,00 кв.м., № 20 - кабінет - 12,50 кв.м., № 21 - кабінет - 18,30 кв.м., № 22 - кабінет - 18,20 кв.м., № 23 - кабінет - 20,70 кв.м., № 24 - кабінет - 16,40 кв.м., № 25 - вбиральня - 1,60 кв.м., № 26 - вбиральня - 3,20 кв.м., № 27 - хол - 26,10 кв.м., № 28 - вбиральня - 2,10 кв.м., № 29 - кабінет - 24,10 кв.м., № 30 - кабінет - 30,20 кв.м., № 31 - коридор - 12,40 кв.м., № 32 кабінет - 35,10 кв.м., № 33 - кабінет - 37,20 кв.м., № 34 - кабінет - 34,20 кв.м., № 35 - вбиральня 3,20 кв.м., загальною площею 601,30 кв.м. (т. 1 а. с. 59).

Суд першої інстанції, враховуючи, що власних коштів, які офіційно зареєстровані за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вистачало на проведення будівельних робіт офісних приміщень, а також те, що не спростовано використання на цю мету кредитів, або їх частини, отримання в борг коштів від сторонніх осіб, надання матеріальної допомоги з боку батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання нежитлового будинку (офісні приміщення) АДРЕСА_3 спільною власністю подружжя.

Проте, погодитись з таким висновком не можна.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

В матеріалах справи наявні: розписка ОСОБА_4 від 01 лютого 2006 року, зі змісту якої вбачається, що він взяв в борг у ОСОБА_7 75 000 доларів США для ремонту та покупки нежитлового приміщення; Договір про спільну діяльність від 12.01.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно п. 1.1. якого, сторони зобов'язались шляхом об'єднання своїх зусиль і майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти для досягнення спільної господарської мети - придбання, реконструкції 18/25 частин будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 для подальшого його переоформлення і здачі в оренду (т. 2 а. с. 17-19); розписки від 12 січня та від 03 травня 2006 року, за якими ОСОБА_3, як фізична особа-підприємець отримала від ОСОБА_2 грошову суму в еквівалентну 390 000 гривень для придбання 18/25 частин будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, 100 000 гривень для проведення ремонту по зазначеній адресі; розписка ОСОБА_3 від 07 серпня 2006 року, зі змісту якої вбачається, що вона, на виконання п. 9.1 договору про спільну діяльність від 12.01.2006 року, отримала від ОСОБА_2 додатково 450 000 доларів США (т. 1 а. с. 151, т. 2 а. с. 20, 21).

Суд, з метою перевірки надходження 450 000 доларів США, 390 000 гривень, 100 000 гривень на територію України, витребував відомості з Міністерства доходів і зборів України та просив повідомити чи декларував ОСОБА_2 при перетинанні державного кордону України у 2006 році грошові кошти: у січні 2006 року - 390 000 гривень, або еквівалент цієї суми у доларах США; у травня 2006 року - 100 000 гривень, або еквівалент цієї суми у доларах США; у серпні 2006 року 450 000 доларів США, також зобов'язав Адміністрацію Державної прикордонної служби України надати відомості чи перетинав державний кордон України громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 у період 2006 - 2013 років (т. 4 а. с. 20, 45).

Головним центром обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України був надісланий витяг з наявною у цій базі даних інформацією щодо перетинання вказаним громадянином державного кордону України з 2010 по 2013 рік; Міністерство доходів і зборів України повідомило про те, що відповідно до ст. 928 наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», термін зберігання документів митного оформлення становить 3 роки. Тому надання запитуваної інформації, а також копій заповнених митних декларацій громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 у 2006 році є не можливим (т. 4 а. с. 44, 90).

Оригінал розписки ОСОБА_3 від 07 серпня 2006 року, відповідно якої вона отримала від ОСОБА_2 додатково 450 000 доларів США, був оглянутий у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції. Клопотання про проведення судової технічної експертизи в суді апеляційної інстанції сторони не заявляли.

Отже, судова колегія виходить з того, що наведені вище розписки не оспорені сторонами, а навпаки кожна із сторін по справі підтверджує їх написання та грошовість. Договір про сумісну діяльність (просте товариство) від 12.06.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнаний недійсним, а відтак за правилами ст. 204 ЦК України, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним діє презумпція правомірності правочину.

Зі змісту відповіді Головного управління Міндоходів в Одеській області № /в/15-32-17-01-02 від 21.10.2013 року вбачається, що фізична особа-підприємець та фізична особа-нерезидент не мали обов'язку реєструвати в податкових органах договір про їх спільну діяльність. Фізична особа підприємець діяла на той час відповідно розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян», у зв'язку з чим цей договір і не надавався для обліку в ДПІ у Приморському районі (т. 4 а. с. 81, 92-94).

Накладні, чеки, квитанції про придбання будівельних матеріалів, які надані сторонами по справі (т. 3 справи) судова колегія не приймає до уваги, оскільки зазначені документи були на огляді експерта, який проводив судову будівельно-технічну експертизу від 18 липня 2014 року № 722/2014 і який дійшов висновку, що фактичний перелік, обсяг та вартість проведених робіт по реконструкції будівлі не можна встановити у зв'язку з відсутністю проектно-кошторисної та звітної документації. Більшість квитанцій, які надані ОСОБА_4 написані ним особисто на ім'я третіх осіб, без визначення будь-яких даних, що унеможливлює їх ототожнення з будь-яким будівництвом, у зв'язку з чим не можуть бути доказами по справі (т. 3 а. с. 220-263).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_4 пояснив, що джерелом фінансування придбання та ремонту офісних приміщень з його боку були грошові кошти, отримані за кредитними договорами.

Проте, вказані твердження не кореспондуються зі змістом зазначених договорів.

Так, в матеріалах справи наявні: договір про надання споживчого кредиту від 03.07.2006 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 20 000 доларів США (п.1.1.), цільове призначення (мета) - споживчі цілі; договір про надання споживчого кредиту № 1863-08 від 14 вересня 2006 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 105 000 доларів США (п.1.1.), цільове призначення (мета) - придбання квартири на АДРЕСА_5 (п.1.3.4); договір про надання споживчого кредиту № 1863/1-08 від 14.09.2006 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 2 026,23 гривень (п.1.1), цільове призначення (мета) - розрахунок зі страховою компанією (п.1.9); договір про надання споживчого кредиту та застави машини № 0 від 19.04.2007 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 20 900 доларів США (п.1.1.), цільове призначення (мета) - на придбання автомобілю Тойота Корола (п.1.4.); договір про надання споживчого кредиту № від 01.11.2007 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 28 000 доларів США (п.1.1.), цільове призначення (мета) - споживчі цілі (п.1.4); договір про надання споживчого кредиту № 0/2 від 01.11.2007 року від 01.11.2007 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 3 555 гривень (п.1.1.), цільове призначення (мета) - обслуговування кредиту; договір про надання споживчого кредиту № 0 від 16 листопада 2007 року, укладений ОСОБА_4 з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 90 000 доларів США (п.1.1.), цільове призначення (мета) - споживчі цілі (п.1.4) (т. 1 а. с. 173-182, 188-195, 196-202, 209-217, 222-227, 233-24).

Спірне приміщення було придбано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 04.04.2006 року, а перший кредитний договір був укладений 03.07.2006 року, що свідчить про те, що надані банком грошові кошти не могли бути використані на його придбання. Кредитні договори від 14 вересня 2006 року, 19.04.2007 року, 01.11.2007 року мали цільове призначення, у зв'язку з чим боржник зобов'язаний був використовувати надані банком грошові кошти за призначенням. Грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США були отримані ОСОБА_4 за споживчим кредитом від 01.11.2007 року, грошові кошти в сумі 90 000 доларів США отримані ОСОБА_4 за споживчим кредитом від 16 листопада 2007 року, тобто після завершення реконструкції та отримання нових правовстановлюючих документів, а відтак ці гроші також не могли бути використані на придбання та реконструкцію офісних приміщень.

Отже, вказані кредитні договори не можуть бути доказами участі ОСОБА_4 у фінансуванні придбання та фінансування реконструкції офісних приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно відомостей Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Одеської області ДПС, фізична особа-підприємець ОСОБА_4, який мешкає за адресою АДРЕСА_6, зареєстрований в ДПІ у м. Іллічівську Одеської області ДПС від 28.05.2002 року за № 283 з січня 2006 по 21.02.2012 року до ДПІ у м. Іллічівську Одеської області надав такі відомості про доходи: 1 квартал 2006 року - 0,00 гривень; декларації про доходи за 2006 р., 2007 р. - не надавались; в декларації про доходи за 2008 р., за 2009 р., за 2010 р. - 0,00 гривень (т. 4 а. с. 40).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зареєстрована в ДПІ у Приморському районі м. Одеси Одеської області ДПС з 21.10.2003 року. Згідно податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, доходи від підприємницької діяльності складають: за 2006 рік - 45 000 гривень; за 2007 рік - 45 800 гривень; за 2008 рік - 360 000 гривень; за 2009 рік - 432 000 гривень; за 2010 рік - 490 000 гривень (т. 4 а. с. 26).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 липня 2014 року № 722/2014 ринкова вартість вказаної будівлі офісних приміщень, станом на час дослідження складає 6 304 147,00 гривень, що еквівалентно 541 170 доларів США; експертом визначені можливі варіанти розподілу офісної будівлі; фактичний перелік, обсяг та вартість проведених робіт по реконструкції будівлі не встановлено у зв'язку з відсутністю проектно-кошторисної, та звітної документації (т. 5 а. с. 37-51).

Установивши факт отримання ОСОБА_3 коштів від третіх осіб з метою придбання спірних нежилих приміщень для здійснення підприємницької діяльності та не встановивши поворотний характер цієї допомоги, суд неправильно застосував норму ст. 60 СК України й дійшов помилкового висновку про набуття придбаним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог ст. 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю.

Отже, судом установлено, що нежитлове приміщення було придбано та в ньому була проведена реконструкція ОСОБА_3 як фізичною особою-підприємцем, хоча і під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані нею від третіх осіб.

За таких обставин висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на вимогах ст. 60 СК України.

Отже, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб-приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

За змістом ст. 51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 діяла виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Посилання на Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі N 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі N 6-79цс13, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як ї інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Таким чином, системний аналіз ст. ст. 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі N 6-21цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, зробивши висновок про те, що спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків про те, що це майно належить ОСОБА_3 як фізичній особі-підприємцю, використовується нею для здійснення підприємницької діяльності і придбано за гроші третіх осіб.

Крім того, стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 вартість ? частини нежитлового об'єкту, суд першої інстанції не врахував приписів ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, які передбачають, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_3 грошових коштів на депозитний рахунок Іллічівського міського суду Одеської області не вносила, згоди на виплату компенсацію вартості ? частини нежитлового приміщення не надавала, що також унеможливлює задоволення позову ОСОБА_4

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на офісні приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 у зв'язку з тим, що договір про спільну діяльність від 12.01.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначає умови господарської діяльності сторін по договору і не може бути підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на спірне приміщення, оскільки цей договір не породжує таких правових наслідків.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, у зв'язку з чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового в цій частині по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 квітня 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

В цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.