АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2785/2015 Головуючий у першій інстанції - Лазаренко В.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача Галдецького Я.А.,

представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач ПАТ «Родовід Банк» звернувсь до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, в якому, з урахування заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06.11.2007 №37.3/СЖ- 007.07.1 в загальному розмірі 103 691,43 дол. США та 1 141 374,03 грн., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5 на праві приватної власності та знаходиться в іпотеці ПАТ «Родовід Банк», шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06.11.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №37.3/СЖ- 007.07.1, за яким банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у розмірі 60 000,00 дол. США зі сплатою 15,00% річних та терміном по 06.11.2017. Відповідачка ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору, обов'язки по поверненню кредиту та сплаті відсотків у визначений договором строк не виконує, у зв'язку з чим у неї перед позивачем утворилася заборгованість в зазначеному вище розмірі.

Для забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки від 06.11.2007, згідно якого ОСОБА_5 виступила майновим поручителем перед банком та передала в іпотеку належну їй на праві квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 основного зобов'язання, позивачем пред'явлено останній вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків та інших платежів належних позивачу по кредитному договору, однак вказана вимога з боку відповідачки залишена без задоволення.

З наведених підстав позивач просив стягнути з ОСОБА_3 наявну станом на 07.11.2014 заборгованість за кредитним договором та звернути стягнення напредмет іпотеки.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2014 позов задоволено частково: стягнуто ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 37.3/СЖ-007.07.1 від 06.11.200 в розмірі 103 691,43 дол. США., 3% річних з простроченої суми в розмірі 103 761,28 грн., пеню у розмірі 200 000,00 грн. та судовий збір у розмірі3 441,00 грн. В задоволенні іншоїчастини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції було помилково встановлено, що квартира, яка перебуває в іпотеці є постійним місцем проживання ОСОБА_5 та іншого нерухомого майна у її власності не знаходиться. Крім того, безпідставно зменшив розмір пені.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно постановлено з дотриманням вимог закону.

Відповідач ОСОБА_3 у заяві на адресу суду просила перенести розгляд справи у зв'язку з її хворобою, однак доказів вказаної обставини суду не надала.

Відповідач ОСОБА_5в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у електронному повідомленні на адресу суду просила перенести розгляд справи у зв'язку з перебуванням у лікувальному санаторії. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором щодо вчасного повернення коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов договору, підлягає стягненню з відповідача. Відмовляючи в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд керувався вимогами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказані висновки суду є законними і обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 06.11.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», та ОСОБА_3 як позичальником було укладено кредитний договір №37.3/СЖ- 007.07.1, за яким банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у розмірі 60 000,00 дол. США зі сплатою 15,00% річних та терміном по 06.11.2017 (а.с. 18-21).

Згідно п.п. 1.2, 4.1 кредитного договору передбачено порядок погашення кредиту, а саме, рівними частинами в сумі 500,00 дол. США щомісячно, в строк (термін) до «10» числа кожного місяця починаючи з «грудня» місяця 2007 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на позичковий рахунок НОМЕР_1.

Згідно п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом до «10»-го числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, а також 06.11.2017 або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідач, не сплативши у вказаний строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, слід зазначити, що ч. 2 вказаної статті наголошує, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язується сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п. 3.1 договору, від суми простроченого платежу.

Відповідно до розрахунку, заборгованість ОСОБА_3 складає 103 691,43 дол. США та 1 141 374,03 грн., що складається з: кредит - 54 493,86 дол. США; проценти - 49 197,57 дол. США; пеня за прострочення кредиту - 462 321,46 грн.; пеня за прострочення процентів - 575 291,29 грн.; три проценти річних за прострочення кредиту - 46 232,15 грн.; три проценти річних за прострочення процентів - 57 529,13 грн.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, натомість, відповідач, в односторонньому порядку, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання щодо вчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Таким чином, в суді першої інстанції знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, а отже, суд цілком правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача, суми кредиту, відсотків за його користування, а також пені, передбаченої кредитним договором, зменшивши її розмір.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши майновий стан відповідачки, дійшов цілком обґрунтованого висновку про зменшення розміру пені до 200 000 грн., оскільки розмір пені в сумі 1 141 374,03 грн. є явно неспіврозмірним збиткам, завданим порушенням зобов'язання, протирічить загальними засадами цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України, та положенням ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

Пунктом 1.1 договору іпотеки сторонами погоджено, що за рахунок предмета іпотеки забезпечується виконання зобов'язань відповідачки ОСОБА_3 в повному обсязі.

Згідно п. 2.1.6 договору іпотеки, право звернути стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником основного зобов'язання.

Однак, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що протягом дії цього Закону:

- не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Апелянт вказував, що акт КП «Чоколівське» є неналежним доказом, оскільки до суду не було надано документу на підтвердження передачі житлового будинку на баланс відповідно підприємства, однак ніяких письмових підтверджень своїм доводам не надав.

Натомість судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що загальна площа квартири АДРЕСА_1 складає, 34,50 кв. м., вказана квартира є постійним місцем проживання відповідачки ОСОБА_5, інше нерухоме житлове майно у її власності не знаходиться. Дані обставини підтверджуються, зокрема, актом КП «Чоколівське» від 06.02.2014 №27, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2014 №29585081.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді