Справа № 352/1606/14-ц
Провадження № 22-ц/779/112/2015
Головуючий у 1 інстанції Гургула В. Б.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря: Петріва Д.Б.

з участю: апелянта - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, представника Тисменицької РДА - Воловець Т.І., представників територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району - Сворак Н.П., Кучкуди П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Тисменицької РДА, територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району про визнання незаконним та скасування розпорядження Тисменицької РДА від 28 травня 2014 року №19-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за весь час затримки у проведенні розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 26 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач звернувся з даним позовом та після уточнення просив ухвалити рішення про визнати незаконним та скасування розпорядження голови Тисменицької РДА №19-к від 28 травня 2014 року про звільнення його з посади директора територіального центу обслуговування, поновити на посаді та стягнути з територіального центу обслуговування середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, за весь час затримки у проведенні розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 21 травня 2013 року його було переведено на посаду директора територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району з середнім заробітком 3834 гривень. Згідно з розпорядженням голови Тисменицької РДА від 16 травня 2014 року №28-в йому надано відпустку: 8 календарних днів на період з 19 по 26 травня 2014 року включно; 10 календарних днів - з 27 травня по 05 червня 2014 року включно та 7 календарних днів - з 06 по 13 червня 2014 року включно. Внаслідок тиску на нього зі сторони голови Тисменицької РДА та погроз про фізичну розправу, змушений був 16 травня 2014 року написати заяву про звільнення з посади за згодою сторін.

29 травня 2014 року відкликав подану заяву про звільнення, проте 28 травня 2014 року, на його думку попереднім числом, головою РДА прийнято розпорядження за №19-к про звільнення з 13 червня 2014 року із займаної посади за угодою сторін.

Звільнення відбулось в останній день відпустки і не враховано, що під час відпустки хворів, що підтверджується лікарняними листками. Відпустка згідно законодавства повинна була продовжитись на кількість календарних днів, які припали на період хвороби, а тому 07 липня 2014 року повинен був приступити до виконання своїх обов 'язків.

Рішенням Тисменицького районного суду від 26 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, при неправильній юридичній оцінці доказів та невірному встановленні фактичних обставин справи.

Суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги, що звертаючись з позовом до суду зазначав, що його волевиявлення спрямоване на звільнення із займаної посади не було вільним, заяву про звільнення написав під тиском голови райдержадміністрації. На підтвердження тиску та погроз щодо відмови написати заяву про звільнення подавав до суду диск із звукозаписом розмови між ним та головою Тисменицької РДА, проте суд вважав такий доказ здобутим в порушення вимог закону. Крім того, суд не відклав розгляд справи за його клопотанням через неявку у судове засідання голови РДА як свідка для дачі пояснень про тиск до подачі заяви про звільнення.

При видачі розпорядження про звільнення не було дотримано вимог Положення про територіальний центр соціального обслуговування та не погоджено звільнення з Управлінням праці та соціального захисту населення Тисменицької РДА і департаментом соціальної політики Тисменицької РДА.

Відповідач надав суду лист управління праці та соціального захисту населення Тисменицької РДА від 26 серпня 2014 року, згідно якого тільки в серпні 2014 року управління дало згоду на його звільнення. Також Тисменицька РДА звернулася до департаменту про надання згоди на звільнення тільки 18 серпня 2014 року, а не до часу його звільнення.

З порушенням вимог трудового законодавства при звільненні йому не виплачено належні суми за виконану роботу та своєчасно не видано трудову книжку.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представників відповідачів, які вимоги скарги не визнали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено відповідно з вимог трудового законодавства на підставі власноручно написаної заяви про звільнення за угодою сторін, згоди на анулювання такої домовленості між сторонами не досягнуто, трудовим законодавством не передбачена можливість відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін. Суд також не прийняв до уваги обставини можливого психологічного тиску на позивача для подачі заяви про звільнення за угодою сторін, оскільки крім його пояснень та представника це об'єктивно нічим не підтверджено, а поданий аудіофайл розмови із головою РДА як доказ не може братись до уваги оскільки його здобуто з порушенням вимог закону.

Однак, такі висновки суду першої інстанції зроблено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був звернути більш детальну увагу на доводи позивача про причини його звільнення, враховуючи трудові правовідносини, які склалися із роботодавцем та що він є слабшою стороною у цих відносинах.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 21 травня 2013 року був переведений на посаду директора територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району. Згідно розпорядження голови Тисменицької РДА від 16 травня 2014 року №28-в позивачу надано відпустки: 8 календарних днів в період з 19 по 26 травня 2014 року включно; 10 календарних днів - з 27 травня по 05 червня 2014 року включно та 7 календарних днів - з 06 по 13 червня 2014 року включно.

16 травня 2014 року позивач написав заяву на ім'я голови Тисменицької РДА про звільнення його з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП за згодою сторін з 13 червня 2014 року та заяву про надання частини невикористаної щорічної основної відпустки терміном 25 календарних днів з 19 травня 2014 року.

Цього ж дня позивач написав заяву про надання частини невикористаної щорічної оплачуваної відпустки терміном 25 календарних днів з 19 травня 2014 року терміном 25 календарних днів.

29 травня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про відкликання заяви на звільнення від 16 травня 2014 року у зв'язку з тим, що вона була написана під тиском.

Розпорядженням голови Тисменицької РДА від 16 травня 2014 року ОСОБА_2 13 червня 2014 року звільнено з посади директора територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є зокрема угода сторін.

Згідно роз'яснення п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

За змістом ст. 38 цього Кодексу працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до роз'яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що нормами ст. 36 КЗпП України на відміну від ст. 38 цього Кодексу не передбачено право працівника на відкликання поданої заяви за згодою сторін, а це можливо лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Однак суд першої інстанції повинен був взяти до уваги та більш повно проаналізувати доводи позивача про те, що заява про звільнення з 13 червня 2013 року за згодою сторін подавалась під тиском та примушенням голови Тисменицької ОДА, оскілки мав місце спір про особливе право людини гарантовано Конституцією, КЗпП України та іншими законами.

Суд повинен був проаналізувати доводи позивача і поданий ним на а.с. 82 аудіофайл розмови із головою РДА із усіма обставинами задля недопущення можливої дискримінації, яка відповідно до ст. ЗУ «Про заходи запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207 є недопустимою, а не обмежуватись тільки єдиним висновком, що аудіозапис як доказ не може братись до уваги оскільки його здобуто з порушенням вимог закону. Суд повинен був взяти до уваги, що у ситуації, яка склалась, позивач не міг діяти інакше, і він у порівнянні із головою ОДА є підлеглою особою та не міг розраховувати, що проти нього можуть вчинятись дії у такий спосіб.

Колегія суддів вважає, що подача заяви про звільнення за угодою сторін не повинна подаватись під тиском на працівника, однак встановивши наявність такого тиску, а у даному випадку він є значним для працівника, навіть при наявності власноручно написаної заяви про звільнення з конкретної дати не можна вважати, що була домовленість сторін як цього вимагає зміст трудового законодавства, про що наголошено у пункті 8 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Колегія суддів вважає, що тиск на звільнення працівника є недопустимим і суд при вирішенні спору зобов'язаний з'ясовувати цю обставину незалежно від підстави звільнення за ст. 36 чи 38 КЗпП України, особливо, якщо про це наголошує працівник.

Відповідно до аудіозапису, який прослухано колегією суддів, голова Тисменицької ОДА не тільки неодноразово наголошував на необхідності звільнення позивача з посади через те, що у разі невиконання вказівки звільнять його, а й наказував негайно подавати заяву, погрожував, що до позивача додому прийдуть люди та поб'ють його і заява про звільнення буде відібрана у такий силовий спосіб, позивач ні у якому разі не залишиться на посаді. І тільки за проханням та наполегливістю позивача, голова РДА погодився надати позивачу невикористані відпустки, але разом із заявою про звільнення і пообіцяв до закінчення відпустки не звільняти його.

Проведений позивачем аудіозапис підтверджується усіма наступними діями голови РДА. Зокрема, надання по домовленості невикористаних відпусток, написання заяви про звільнення з останнього дня відпусток, його зверненням до прокурора району та подачею 29 травня 2014 року заяви про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін як подану під тиском.

У запереченнях на позов та на апеляційну скаргу представник Тисменицької райдержадміністрації і не оспорює відсутність факту аудіозапису розмови позивача з головою ОДА, а тільки зазначає, що такий запис не може бути доказом по справі, оскільки зроблений незаконним шляхом і вчинений без обізнаності голови про сам запис і мету його використання. На виклик суду першої інстанції як свідка з приводу зазначених обставин про тиск при подачі заяви про звільнення голова РДА не з'явився.

Тому, колегія суддів вважає, що у правовідносинах що склались між сторонами є усі підстави вважати, що аудіозапис позивача із головою РДА є належним підтвердженням тиску та примушуванням до написання заяви про звільнення і не може у даному випадку не братись до уваги, а порушене право працівника підлягає судовому захисту.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідні гарантії рівності закріплено також ст. 21 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ), якою встановлено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до ст. 235 КЗПП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що відповідно до поданої територіальним центром довідки на а.с. 8 заробіток ОСОБА_2 за березень-квітень 2014 року становить по 3834 гривні, а середньоденний заробіток - 212,98 гривень.

Враховуючи, що позивачем допущено 197 днів вимушеного прогулу включно по день поновлення на роботі, на його користь необхідно стягнути з відповідача 41957,06 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що у зв'язку з поновленням позивача на попередній посаді не підлягають до задоволення його вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки.

Відповідно до вимог трудового законодавства у разі звільнення без належних підстав суд може визнати наказ чи розпорядження незаконним, що є підставою для його скасування особою, яка видала таке розпорядження, тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Тисменицької РДА, територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району про визнання незаконним та скасування розпорядження Тисменицької РДА від 28 травня 2014 року №19-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за весь час затримки у проведенні розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки задоволити частково.

Визнати незаконним розпорядження Тисменицької РДА від 28 травня 2014 року №19-к.

Поновити ОСОБА_2 на посаді директора територіального центу обслуговування Тисменицького району з 13 червня 2014 року.

Стягнути з територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району на користь ОСОБА_2 41957,06 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з територіального центру соціального обслуговування Тисменицького району на користь державного бюджету 419, 57 гривень судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця звернути до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Ю. Ковалюк

В. Д. Фединяк