Номер провадження 2/754/914/15
РІШЕННЯ

Іменем України

23.03.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

при секретарі - Буцко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 28.05.2013 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого він позичив останньому 8 000 доларів США під відсотки, які відповідач зобов»язався повернути в строк до 28.05.2014 року. В указаний в розписці термін відповідач борг йому не повернув, тому він був вимушений звернутися до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на його користь 119 754,15 грн. суму основного боргу за договором позики, 86 222,99 грн. відсотки за користування коштами, 3% річних в сумі 5413 грн. 54 коп., суму боргу з урахуванням індексу інфляції 23141 грн. 18 коп., а всього 234 531 грн. 86 коп. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 5 250,00 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 345 грн. 33 коп., сплачений судовий збір при подачі заяви про забезпечення позову в розмірі 121 грн. 80 коп.

В судовому засіданні 12.02.2015 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на користь позивача 437 171 грн. 29 коп. в рахунок боргу за розпискою, витрати на правову допомогу в розмірі 6 750,00 грн., судовий збір сплачений за подачу позову до суду 3 654 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 121 грн. 80 коп. та судовий збір за подання заяви про витребування доказів в розмірі 121 грн. 80 коп.

Позивач в судовому засіданні 23.03.2015 року повністю підтримав вимоги свого позову та просив суд про його задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову свого довірителя, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач по справі в судовому засіданні не визнав позов, що пред»явлений до нього. Пояснив, що дійсно 28.05.2013 року позичив у позивача кошти 8 000 доларів, проте не знає якої держави це була іноземна валюта. Він одразу ж пішов до банку і обміняв цю валюту на гривню. Також зазначив, що він віддавав на руки позивачу кошти в сумі по 2 500 грн., деколи по 3 000 грн. в рахунок погашення боргу за розпискою, проте не пам»ятає скільки це було разів. Крім того, поповнював картковий рахунок позивача на такі ж суми разів п»ять. Розписок від позивача про отримання коштів він не брав, тому що вони були у дружніх стосунках, скільки саме коштів повернув в рахунок боргу не знає, тому, що не записував. Коли одного разу він попросив позивача пред»явити йому розрахунок скільки коштів він ще винен йому, а останній не зміг йому пояснити він перестав повертати йому кошти. Також, коли писав розписку то навіть не задумувався над тим, скільки складає 4% в місяць, лише згодом зрозумів, що це досить велика сума.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позов з підстав, викладених в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, їх представників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 28.05.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив відповідачеві 8 000 доларів США, які останній зобов»язався повернути в строк до 28.05.2014 року. (а.с. 14).

Згідно умов договору відповідач зобов»язався за користування коштами сплачувати щомісячно 4% на місяць.

В указаний в розписці термін відповідач борг позивачу не повернув, відсотки за договором не сплачував.

Позивач 18.06.2014 року направив відповідачу телеграму з вимогою повернути борг в повному обсязі. (а.с. 15).

27.06.2014 року відповідач направив на адресу позивача листа в якому зазначив про те, що не має змоги повернути борг в зв»язку з тим, що не має стабільного доходу (а.с. 12).

Таким чином першим днем з якого виникла заборгованість відповідача перед позивачем є 29 травня 2014 року.

Зважаючи на те, що відповідач не повернув позивачу в повному обсязі суму боргу, останній був вимушений звернутися до суду, просив суд в останній редакції позовної заяви про збільшення позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь суму основного боргу 204 464 грн. 54 коп., що еквівалентно 8 000 доларам США, 4% суми плати за користування коштами згідно розписки в розмірі 167 660 грн. 92 коп., що еквівалентно 6 560 доларам США, 3% річних в розмірі 10 503 грн. 32 коп., борг з урахуванням індексу інфляції в розмірі 59 542 грн. 51 коп. Також просив стягнути з відповідача на його користь 99 грн. в рахунок витрат, які ним були понесені в порядку досудового врегулювання спору шляхом направлення телеграми відповідачу, судові витрати пов»язані з отриманням правової допомоги при зверненні до суду в сумі 6 750 грн., з яких: за складання та подання адвокатських запитів 750 грн., за складання та подання до суду заяви про забезпечення доказів 750 грн., за виїзд до суду за ухвалою суду від 01.08.2014 року по справі №754/12309/14ц - 750 грн., за виїзд 08.08.2014 року до Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві та до Деснянського районного суду м. Києва - 750 грн., за подання позовної заяви до суду 1500 грн., за подання заяви про забезпечення позову - 750 грн., за участь у судовому засіданні 21.01.2015 року - 750 грн., за участь у судовому засіданні 12.02.2015 року - 750 грн., 121 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 121 грн. 80 коп. судового збору за подання заяви про витребування доказів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає другій стороні ( позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості .

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вищевказаний договір позики у вигляді розписки від 28.05.2013 року був укладений сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, написаний особисто та підписаний відповідачем, не визнаний недійсним і є чинним на момент розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що його довіритель взяв в позику у позивача 8 000 доларів, проте, надана суду розписка не містить визначення іноземної валюти у якій позивачем надано позику відповідачу, а тому договір позики не був укладений.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з листа адресованого позивачу (а.с.12), відповідач ОСОБА_2 визнає факт його вільного волевиявлення при написанні розписки про отримання коштів, тобто визнає факт укладення договору позики грошей, також визнавав такий факт і в судовому засіданні. Пояснення відповідача в судовому засіданні про те, що він не знає яку саме іноземну валюту отримав від позивача за договором позики суд розцінює критично та як намагання уникнути від відповідальності за грошовим зобов»язанням. Крім того, пояснення відповідача про те, що він віддавав в рахунок погашення боргу певні суми позивачу на руки, а також грошовими переказами, проте не знає скільки це було разів і яку саме суму він повернув на сьогоднішній день, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник відповідача також посилався на те, що позивач направив на адресу відповідача телеграму, в якій зазначив, що у випадку не повернення коштів, вважатиме розірваним договір позики 29.05.2014 року в зв»язку з його не виконанням, а тому зобов»язання вважається припиненим.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно із ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як вбачається знову ж таки з листа відповідача від 27.06.2014 року адресованого позивачу, відповідач не погодився на пропозицію останнього розірвати договір позики, в своєму листі він зазначив, що остаточний розмір розрахунку щодо повернення суми позики не вказаний, а також те, що він не має стабільного доходу, та не в змозі повернути витребувану позивачем суму, тому він зобов»язується повернути позичені кошти в разі покращення його матеріального становища.

За таких обставин, відповідач не прийняв пропозицію позивача про розірвання договору позики грошей від 28.05.2013 року, а тому він продовжує діяти.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як було встановлено в судовому засіданні еквівалент суми 8 000 доларів США станом на 11.02.2015 року за курсом НБУ (а.с. 63) становить 204 464,54 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно умов договору від 28.05.2013 року відповідач зобов»язався за користування коштами сплачувати щомісячно 4%.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Заборгованість за користування коштами у розмірі 8 000 доларів США вираховується за формулою: 8 000 х 4%х20,5/100 = 6 560,00, де 8 000 - сума заборгованості по розписці, 4% - сума плати за користування коштами, 20,5 - кількість місяців прострочки. Еквівалент суми 6 560,00 доларів США станом на 11.02.2015 року за курсом НБУ становить 167 660,92 грн., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період прострочення 28.05.2013 року - 11.02.2015 року. Сума санкції = Сх3хД:365:100, де С- сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, сума санкції = 204 464,54 грн. х 3 х 625:365:100=10 503,32 грн..

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням індексу інфляції, то суд вважає такі вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України від 03.07.1991 року №1282-ХІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов»язання, яке визначене у гривні.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, що були ним понесені в зв»язку з отриманням правової допомоги, то судом було встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Право на допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України.

Згідно вимог ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України).

Частинами 1,2 статті 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В обгрунтування вимог про відшкодування витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги, позивач надав суду договір від 26.05.2014 року про надання юридичних послуг, укладений між ним та ТОВ «ПВНАК «Ліга Справедливості» (а.с. 21-22), довіреності на представництво (а.с. 37,44), тарифи на надання юридичних послуг (а.с. 23), акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) (а.с. 24-29), квитанції про сплату таких послуг та рахунки - фактури (а.с. 30-33, 61-63), розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 36),

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Виходячи з наведених положень чинного законодавства суд приходить до висновку, що відшкодуванню підлягають лише витрати за надання правової допомоги відповідно до обсягу процесуальних прав та участь представника у судових засіданнях про розгляді судом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, а саме витрати пов»язані з поданням позовної заяви до суду в розмірі 1 500 грн., за участь у судових засіданнях 21.01.2015 року та 12.02.2015 року по 750 грн.

Витрати, пов»язані з витратами, які позивачем були понесені в порядку досудового врегулювання спору шляхом направлення телеграми відповідачу в розмірі 99 грн., витрати пов»язані із складанням та поданням адвокатських запитів в розмірі 750 грн., із складанням та поданням до суду заяви про забезпечення доказів в розмірі 750 грн., за виїзд до суду за ухвалою суду від 01.08.2014 року по справі №754/12309/14ц в розмірі 750 грн., за виїзд 08.08.2014 року до Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві та до Деснянського районного суду м. Києва в розмірі 750 грн., за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 750 грн. не можуть бути компенсовані за рахунок відповідача, оскільки не є будь-якими діями, що здійснені та пов'язані з об'ємом процесуальних прав сторони, передбачених ст.ст. 27, 31ЦПК України та положень ч.2 ст.56 ЦПК України.

Що стосується витрат пов»язаних із сплатою судового збору за подачу заяви про витребування доказів в розмірі 121 грн. 80 коп., то на підтвердження їх сплати позивачем не було надано суду доказів, крім того, оплата таких витрат була здійснена позивачем в рамках іншого провадження, а саме заяви про витребування доказів до подачі позову до суду.

Витрати понесені позивачем при подачі позову до суду у вигляді судовог збору в розмірі 3 654 грн. 00 коп. та 121 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та про можливість їх часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 524,526,530,625, 651,654,1049,1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в рахунок боргу за договором позики від 28.05.2013 року 382 628 грн. 78 коп., судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 775 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий: