05.01.2015 Єдиний унікальний № 371/2230/14-ц
Провадження 2/371/27/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2015 року Миронівський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді - Гаврищука А.В.

за участі секретаря - Січкаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миронівка в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та процентів за користування позикою,

встановив:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2(далі-відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та процентів за користування позикою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.08.2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти у сумі 5700 грн. відповідно до розписки від 08.08.2013 року із зобов'язанням повернення до 2014 року. Однак, ні на дату повернення боргу, ні на час подачі позову до суду відповідач позичені кошти не повернув.

З огляду на це позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь борг у розмірі - 5700 грн., згідно розписки від 08.08.2013 року 3 відсотки річних за час прострочення зобов'язання у розмірі 151,34 грн., інфляційні втрати у розмірі 1031,70 грн., витрати на надання правової допомоги у розмірі 2000 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні 05.01.2015 року представник позивача ОСОБА_3 подав заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині основного зобов'язання у зв'язку із тим, що відповідач 15.12.2014 року частково погасив перед позивачем зобов'язання на суму 3700 грн., в іншій частині представник підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, посилаючись на ті ж самі обставини, що і у позові. Просив стягнути з відповідача на користь позивача кошти згідно розписки в сумі 2000 грн. - основного зобов'язання, 3 відсотки річних за час прострочення зобов'язання у розмірі 151,34 грн.,інфляційні втрати у розмірі 1031,70 грн., витрати на надання правової допомоги у розмірі 2000 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував, пославшись на те, що основне зобов'язання перед позивачем ним виконано повністю - 15.12.2014 року. Також подав до суду письмове запереченнязгідно яких просив у позові відмовити повністю.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

Згідно розписки від 08.08.2013 року, ОСОБА_2 зобов'язався виплатити ОСОБА_1 кошти у сумі 5700 грн. до 2014 року /а.с. 41/.

Згідно розписки позивача, оглянутої в судовому засіданні та копія якої залучена до матеріалів справи /а.с.39/, частково на суму 2000 грн. ОСОБА_2 погасив свої зобов'язання 12.08.2013 року.

У термін зазначений у розписці, а саме до 2014 року, іншу частину заборгованості, а саме: 3700 грн. позивачу повернуто не було.

Згідно розписки від 15.12.2014 року вказана сума була повернута позивачу лише 15.12.2014 року /а.с. 39/ про, що позивачем було написано відповідну розписку.

Вказана обставина також підтверджується тим, що оригінали боргової розписки від 08.08.2013 року та розписок позивача про повернення коштів знаходяться у відповідача.

Водночас, представник позивача у судовому засіданні наполягав на стягненні з відповідача трьох відсотки річних за час прострочення зобов'язання у розмірі 151,34 грн., інфляційні втрати у розмірі 1031,70 грн., витрати на надання правової допомоги у розмірі 2000 грн. та судові витрати.

Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України).

Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином відповідно до ст. 599 ЦК України.

Наслідки прострочення виконання за договором позики передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлюють, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі укладених між ними договорів позики, на підтвердження укладення яких позивачами надано відповідні розписки, видані відповідачем.

За умовами укладених між сторонами договорів позики, позивач передав відповідачу у власність кошти, а відповідач зобов'язувався повернути позивачам таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, а саме: до 2014 року.

При цьому позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договорами суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас відповідач своїх зобов'язань за договором виконав частково, оскільки не дивлячись на настання строків виконання зобов'язань за договором, кошти в сумі 3700 грн повернув позивачу лише 15.12.2014 року.

Таким чином за час прострочення виконання зобов'язання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за час простроченого зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 97,92 грн.; (3700 грн. сума боргу (станом на час виконання зобов'язання), х 3 % : 322 (кількість днів за які прострочено зобов'язання за період з 01.01.2014 р. по 30.10.2014 року) = 97,92 грн.

Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати, які становлять з січня по жовтень 2014 року - 669,70 грн.(3700 грн. (сума боргу)*100,2%(індекс інфляції у січні 2014 року)+100,6% індекс інфляції у лютому 2014 року+102,2% індекс інфляції у березні 2014 року+103,8% індекс інфляції у квітні 2014 року+103,8 % індекс інфляції у травні 2014 року+101,0% індекс інфляції у червні 2014 року+100,4% індекс інфляції у липні 2014 року+100,8% індекс інфляції у серпні 2014 року +102,9% індекс інфляції у вересні 2014 року + 102,4% індекс інфляції у жовтні 2014 року)

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Суд не приймає посилання відповідача на начебто проведений ним повний розрахунок із позивачами, з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Сторонами визнається, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 15.12.2014 року, тобто майже через рік від дати настання зобовязання, а отже за час простороченого виконання зобовязання слід стягнути з відповдача 3% річних та індекс інфляції.

Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову.

Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення ОСОБА_2 його права, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договором позики зобов'язань та своєчасно не повернув позивачу кошти, одержані у позику, а відтак, порушене право позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів згідно розписки від 08.08.2013 року та 3 відсотки річних від суми боргу.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути частину суми сплаченого та документально підтвердженого судового збору у розмірі 121 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215, 367 ЦПК України, на підставі ст.ст. 11, 207, 509, 525-527, 624, 625, 629, 1046-1050, 1052, 1054 ЦК України суд,-

Вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_2 заборгованість, що складається із трьох відсотків річних від суми простроченого зобов'язання у розмірі 97,92 грн., інфляційних втрат за час простроченого зобов'язання у розмірі 669,70 грн., витрат на надання правової допомоги у розмірі 2000 грн., а всього 2767,62 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_2 судовий збір в розмірі 121,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис А.В. Гаврищук

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В. Гаврищук