Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/807/15 Головуючий у 1-й інстанції Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, ОСОБА_3, районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання незаконним розпорядження про приватизацію, про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4. За життя його мати постійно проживала та була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Він також постійно проживав та на цей час проживає у вказаній квартирі, зареєстрований у квартирі з 19.11.2002 р. й до цього часу.

Після смерті матері з'ясувалося, що 13.04.1999 року голова Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради прийняв розпорядження №348/8-р від 13.04.1999 р. про приватизацію матір'ю одноособово квартири за адресою: АДРЕСА_1. 13.04.1999 р. Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на підставі зазначеного розпорядження №348/8-р від 13.04.1999 р. ОСОБА_4 було видано свідоцтво №13950 про право власності на житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Після цього його мати зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру в ОП ЗМБТІ.

Після смерті матері з'ясувалося, що 10.01.2008 р. Комунарський районний суд м. Запоріжжя, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до нього про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, ухвалив заочне рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнив, усунув перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_4 шляхом зняття відповідача ОСОБА_5 з реєстраційного обліку по останньому місцю реєстрації в квартирі АДРЕСА_1

Після виконання заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2008 року він оскаржив вказане заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області.

20.08.2013 р. апеляційний суд Запорізької області, ухвалив рішення, яким його апеляційну скаргу задовольнив, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2008 р. скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Його мати приховала від нього факт приватизації нею одноособово у 1999 році квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також приховала факт ухвалення судом у 2008 році заочного рішення про зняття його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

За життя матері він вважав, що зазначена квартира є державною власністю, не приватизована. На час приватизації матір'ю квартири за адресою: АДРЕСА_1, а саме станом на квітень 1999 року, він постійно проживав у зазначеній квартирі, хоча й був формально зареєстрований за іншою адресою. За вказаних обставин він мав право на участь у приватизації квартири.

Однак факт його постійного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, не був врахований органом місцевого самоврядування при здійсненні приватизації квартири, всупереч законодавству він не був зазначений у розпорядженні про приватизацію квартири та у свідоцтві про право власності на житло як співвласник цієї квартири, приватизація відбулася за відсутності його згоди.

Мати ОСОБА_4, скориставшись тим, що станом на квітень 1999 року він був формально зареєстрований за іншою адресою, ввела в оману службових осіб Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, не повідомила районній адміністрації про факт його постійного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, і таким чином здійснила приватизацію квартири одноособово та за відсутності на це його згоди.

У зв'язку з вищезазначеним позивач просив суд визнати незаконним розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради №348/8-р від 13.04.1999 року про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнати незаконним повністю свідоцтво №13950 від 13.04.1999 р. про право власності на житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 грудня 2014 року позов залишено без задоволення у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ст. 309 ЦПК України апеляційний суд може змінити рішення суду першої інстанції у разі порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_4 відповідно рішення Жовтневого райвиконкому народних депутатів виконавчого комітету Запорізької міської ради від 10.11.1994 року №305/1 отримала16.11.1994 року ордер на сім'ю у складі двох осіб (на себе та сина) на житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.67,68)

В березні 1999 року ОСОБА_4 подала заяву до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради про приватизацію АДРЕСА_1. За розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради №348/8-р від 13.04.1999 року про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 розпочато процедуру приватизації.

Згідно свідоцтва №13950 від 13.04.1999 року виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради за ОСОБА_4 визнано право власності на житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

На час приватизації за довідкою житлових органів у квартирі АДРЕСА_1 проживала та була зареєстрована одна ОСОБА_4 (а.с. 110)

Судом першої інстанції також було встановлено, що під час проведення приватизації спірного житла, працівниками райадміністрації проводив збір документів та перевіряється інформація про кожного члена сім'ї основного наймача. На час ОСОБА_2 приватизації не був прописаний, як того вимагав Закон.

Також судом зроблено висновок проте, що що ОСОБА_2 знав, що проводиться приватизація, оскільки постійно проживав з матір'ю.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку проте, що пропустив строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав і перебіг строку позовної давності в силу ст. 261 ЦК України припадає на день приватизації житла.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Суд у порушення вимог ст. 11, 212-214 ЦПК України , не надав оцінку наданими сторонами доказів, не враховував заперечення відповідача, не визначився з обставинами справи та не визначився чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з аналізу норм цивільного процесуального права, підставу позову складають норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), і зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, та докази на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги тим, що на час приватизації у 1999 році він постійно проживав з матір'ю у квартирі без реєстрації, та мати зареєструвала за собою право власності на скориставшись тим, що станом на квітень 1999 року він був формально зареєстрований за іншою адресою, ввела в оману службових осіб Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, не повідомила районній адміністрації про факт його постійного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, і таким чином здійснила приватизацію квартири одноособово та за відсутності на це його згоди.

За доводами позивача факт постійного проживання на час приватизації підтвердили свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_6, ОСОБА_7

За прослухуванням показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні ОСОБА_6 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 вони часто бачили ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 у 1999 році і в подальшому.

За довідкою БТІ ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності 29.03.2005 року про приналежність йому домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.116), який побудований у 1994 році (а.с.121) За планом забудовника від 08.08.1994 року ОСОБА_5 за період з 28.081994 року по 28.08.1997 року на земельній ділянці збудував будинок (а.с.126-127)

Як вбачається із матеріалів справи із копії паспорту ОСОБА_2 був зареєстрований у шлюбі з ОСОБА_8 з 14.08.99 року по 13.05.2003 року (а.с.18).

На час приватизації зареєстрований 13.04.1999 року ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3.

ОСОБА_4 19.11.2002 року тимчасово до 19.03.2003 року зареєструвала свого сина ОСОБА_2 у квартирі , що належала їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18)

За довідкою виконавчого комітету Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області ОСОБА_2, 1955 року народження, проживає на території Антонівської сільської ради Вільнянського району в АДРЕСА_4 без реєстрації з 1977 року по теперішній час (а.с.48)

Надані позивачем виписка із медичної карти , в які зазначено адреса АДРЕСА_1 з відміткою дата заповнення 2004 рік (а.с.28-32), квитанції про оплату комунальних послуг за березень 2009 року , 2012-2013 роки (а.с.32-39) не відносяться за часом до спірного періоду (квітень 1999 року) часу приватизації, отже е неналежними доказами у справі.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким передбачено процедуру такої передачі.

Відповідно до п. 5 цього Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав переконливих доказів про вселення у спірну квартиру за ордером, що квартира була його постійним місцем проживання, на час приватизації ОСОБА_2 зберігав право користування іншим жилим приміщенням, де і був зареєстрований.

За таких обставин, колегія судів вважає, що при приватизації права позивача не порушені, оскільки, він зберігав право користування іншим жилим приміщенням, підстав для задоволення його позову не має, оскільки передача ОСОБА_4. спірного приміщення у власність є правомірною та відповідає зазначеним положенням Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Оскільки позовні вимоги про порушення прав ОСОБА_2 при приватизації спірної квартири не підлягають задоволенню саме з підстав відсутності порушення його прав, ані порушення строку позовної давності, колегія судів вважає, що рішення першої інстанції підлягає зміні в частині підстав відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2014 року у цій справі змінити в частині підстав відмови у позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді