У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс - Банк» про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 1 липня 2005 року, укладений між нею та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс - Банк» (далі ПАТ КБ «Правекс-банк», банк), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та зареєстрований в реєстрі за №2985, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 1 липня 2005 року між позивачем та ПАТ КБ «Правекс - Банк», був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. Предметом даного договору є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. На час укладання договору іпотеки в зазначеному будинку на законних підставах проживав малолітній онук позивача - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мав право на користування житлом. Орган опіки та піклування дозволу на укладення даного правочину не надавав, що є порушенням прав неповнолітньої дитини. Оскільки на момент укладення оспорюваного договору іпотеки земельна ділянка площею 0,1 га, на якій розташований будинок, переданий в іпотеку, належала їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки і в іпотеку передана не була, вказане суперечить ст. 6 Закону України «Про іпотеку». За наведених обставин позивач просила визнати договір іпотеки недійсним.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Представник відповідача, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що на момент укладання спірного договору іпотеки малолітня дитина, якій на той час було лише 2 роки, у спірному житловому будинку не була належним чином зареєстрована та не відносилася до членів сім'ї іпотекодавця. Укладання між сторонами іпотечного договору не суперечило і не могло суперечити інтересам дитини, при цьому згоди органу опіки та піклування для укладання даного договору не вимагалося. Відповідно до п. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки, у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку або її частину, на якій розташована відповідна будівля (споруда) і яка необхідна для використання цієї будівлі (споруди) за цільовим призначенням. Відповідно до вимог ст.ст. 177, 181 ЦК України будинок є окремим видом об'єктів цивільних прав - нерухомим майном і на підставі ст.177, 181 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» міг бути самостійним предметом за іпотечним договором.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 липня 2005 року з метою належного виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку відповідачу належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 52,30 кв.м, житловою 37,80 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним ОСОБА_5 посилалася на те, що в даному будинку, як на момент укладення та нотаріального посвідчення договору іпотеки, так і після цього, залишався проживати її малолітній онук - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію, у будинку за адресою: АДРЕСА_1, станом на 1 липня 2005 року, тобто на час укладання договору іпотеки, відсутній запис про проживання та реєстрацію малолітньої дитини, ОСОБА_8

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» від 2 червня 2005 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від

21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1055цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК Українимісцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-1560цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Разом з тим, всупереч вищезазначеним нормам закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не встановив, чи був спірний будинок місцем проживання на той час малолітньої дитини, де та з ким вона проживала, не перевірено наявність у дитини права на проживання у спірному будинку, яке ґрунтується на документальній підставі (довідка ЖЕО) або на законі (ст. 29 ЦКУкраїни).

В порушення вимог статей 212-213 ЦПК Українисуд не надав будь-якої оцінки зібраним у справі доказам та допустив неповноту у встановленні обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої та апеляційної інстанцій не виконали вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судами як першої, так і апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені ними рішення не муть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
судді І.М. Завгородня
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська