АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Вербової І.М., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

за участю:

представника позивача Яценка С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KF47148 від 15.02.2008 року в розмірі 1 618 511,02 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору № б/н від 15.02.2008 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане 26.05.1993 року, та договору дарування 1/3 частини квартири посвідченого 28.03.2006 року, шляхом продажу майна від імені позивача будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право позивача щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу, а кошти - одержані від реалізації - скерувати для задоволення вимог позивача за вказаним кредитним договором та закріпити за позивачем права управителя вказаним нерухомим майном.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, невірно застосовані норми матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що під час розгляду справи в суді не було доведено, що кредит, який отримала відповідач мав споживчий характер, а тому не може бути розповсюджено дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Справа № 757/23099/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1052/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. В зв'язку з наведеними обставинами на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України судом була винесена ухвала про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №KF47148 щодо надання позичальнику грошові кошти в сумі 190 000,00 дол. США для рефінансування іпотечних кредитів, кредиту на купівлю транспортного засобу та кредиту для споживчих потреб з кінцевим строком погашення не пізніше 14.02.2018 року зі сплатою 12,5 % річних (а. с. 8-10). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір № б/н від 15.02.2008 року, за умовами якого відповідач передала в іпотеку позивачу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з трьох жилих кімнат площею 41,00 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 67,40 кв.м. (а. с. 21-23). Відповідно до свідоцтва про право власності від 26.05.1993 року, вищевказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних долях (а. с. 24). Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.03.2006 року спадкоємцем майна гр. ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме: 1/3 частини вказаної квартири є його дружина - ОСОБА_2 (а. с. 26). Відповідно до договору дарування від 28.03.2006 року ОСОБА_5 передала майно у власність ОСОБА_2 безоплатно, а саме: 1/3 частини вказаної квартири (а. с. 26). Відповідно до довідки Комунального підприємства по утриманню та експлуатації житлового фонду «ЛИПКИЖИТЛОСЕРВІС» від 25.01.2008 року, ОСОБА_2 зареєстрована і мешкає в АДРЕСА_2, яка є її власником (а. с. 28). Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав. Відповідач перестала сплачувати гроші за вищезгаданим кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість. 16.06.2014 року за № 09-3/12398 та 17.06.2014 року за №10-3/12515 позивач направив відповідачу вимогу, в якій зазначив про наявність заборгованості за кредитним договором і необхідність її погашення та просив звільнити вищевказане житлове приміщення протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а. с. 27,29). На теперішній час заборгованість складає 131 001,77 дол. США, що дорівнює 1 618 511,02 грн. по курсу НБУ станом на 06.08.2014 року, а тому Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відповідач, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Відповідно до ч. 6 ст. З ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4 іпотечного договору, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору.

Пункт 13 Договору передбачає право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя у разі: невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем - боржником основного зобов'язання та у разі порушення іпотекодавцем обов'язків (умов) встановлених іпотечним договором.

Враховуючи, що відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, вимоги позивача, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки були обґрунтованими.

Разом з тим відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VІІ від 3 червня 2014 року протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 3.2 кредитного договору, надання кредиту здійснюється Банком в 10-денний термін з дня укладення кредитного договору. Кредит «дасться трьома частинами, в наступному порядку:

3.2.1. Перша частина в сумі 147744,14 дол. США для погашення залишку заборгованості по кредитним договорам № ML-002/880/2007 від 22.06.2007 року та ML-002/881/2007 від 22.06.2007 року між ОСОБА_7 та ЗАТ «ОТП БАНК», шляхом перерахування кредитних коштів з поточного рахунку Позичальника № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 в ЗAT «ОТП БАНК».

Друга частина в сумі 13300,00 дол. США для погашення залишку заборгованості по кредитному договору № 352/ПВ-06 від 01.09.2006 р. між ОСОБА_8 та ТОВ «Укрпромбанк», надається в готівковій формі з каси Банку.

Третя частина в сумі 28955,86 дол. США для споживчих потреб надасться Позичальнику в готівковій формі з каси Банку.

Враховуючи, що в суді першої інстанції встановлено, що вищезгаданий договір іпотеки було укладено сторонами для забезпечення виконання кредитного договору, який надавався відповідачу в іноземній валюті. Спірна квартира використовується відповідачем для проживання і її загальна площа не перевищує 140 кв.м. Третя частина вищезгаданого кредиту надавалася відповідачу на споживчі потреби та враховуючи відсутність доказів на підтвердження наявності у останнього іншого житла, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову правильними.

Доводи апелянта про те, що дві частини вказаного кредитного договору надавалися відповідачу на погашення інших кредитних зобов'язань, а тому на нього не може не розповсюджуватися дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що третя частина кредиту в сумі 28955,86 дол. СШАнадавалася саме для споживчих потреб.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.О. Прокопчук