Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1215/15 Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» про визнання пункту договору поруки недійсним та договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Кредобанк», ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» про визнання пункту договору поруки недійсним та договору поруки припиненим.

Позивач зазначала, що 30.08.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» було укладено договір кредитної лінії № 47/11, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 162000 грн. строком до 29.08.2012 року зі сплатою 14,25% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання 31.08.2011 року між ПАТ «Кредобанк», ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» (який є Позичальником) та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 47/11/S-4, за яким вона поручилася за виконання ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» за зобов'язаннями за кредитним договором.

Позивач також зазначала, що Банк та Позичальник, не повідомляючи її про укладення додаткових угод, укладали додаткові угоди, за якими вносилися зміни до кредитного договору. Зокрема, Додатковою угодою № 1 від 28.08.2012 року збільшена відсоткова ставка до 20 %, та подовжено строк дії договору ще на 1 рік. Тобто було збільшено обсяг її відповідальності без надання нею згоди на укладення додаткових угод. Крім того, позивач вказувала, що протягом 6 місяців після закінчення строку дії кредитного договору банк не пред'явив до неї вимоги про повернення коштів, а п.4.8 договору поруки суперечить ч.1 ст. 559 ЦК України. Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просила визнати недійсним п.4.8 договору поруки та визнати договір поруки № 47/11/S-4 від 31.08.2011 року припиненим з 28.08.2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним друге речення п. 4.8 договору поруки № 47/11/S-4 укладеного 31.08.2011 року між ОСОБА_2, ПАТ «Кредобанк», ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз», яким передбачено, що поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п. 1.1 на момент укладення договору поруки.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Кредобанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» має бути відхилена, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Статтею 307 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно частини 2 статті 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 554, 559 ЦК України, якими передбачені правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою та підстави припинення поруки.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним другого речення п. 4.8 договору поруки № 47/11/S-4 укладеного 31.08.2011 року між ОСОБА_2, ПАТ «Кредобанк», ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз», яким передбачено, що поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п. 1.1 на момент укладення договору поруки, суд виходив з того, що це суперечить приписам частини 1 статті 554 ЦК України, оскільки передбачає часткову відповідальність, а не солідарну або додаткову відповідальність.

Відмовивши в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, суд посилався на те, що підстави для припинення поруки відсутні, оскільки перше речення п.4.8 договору поруки № 47/11/-S-4 передбачає, що при зміні основного зобов'язання без згоди поручителя, обсяг його відповідальності не змінюється. Суд вважав, що ці положення договору не суперечать частині 1 статті 559 ЦК України, а тому суд дійшов висновку, що зміна відсотків з 14,25 до 20 не збільшила обсяг відповідальності поручителя і не є підставою для визнання поруки припиненою. Також суд виходив з того, що договором поруки було встановлено строк її припинення - після закінчення трьох років, починаючи від останнього дня, передбаченого для виконання зобов'язань за договором кредиту. Кредитним договором установлено його дію до 24 червня 2009 р., то днем настання строку виконання основного зобов'язання, з якого починається відлік трирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителів, буде 25 червня 2009 p., а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України - 25 червня 2012 р. Строк поруки не припинився, оскільки в договорі встановлений трирічний строк дії договору від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а в листопаді 2013 року банк подав позов до боржника та поручителя.

Основні доводи апеляційної скарги ПАТ «Кредобанк» полягають в тому, що за змістом частини 3 статті 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Проте, пунктом п. 4.8. Договору поруки передбачено, що у випадку внесення без згоди поручителя до кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір зобов'язань за кредитним договором, обсяг його відповідальності не збільшується. Поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п.1.1 на момент укладення договору поруки, а тому вказаний пункт договору поруки не суперечить нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 559 ЦК України, також суд не врахував приписи статті 553 ЦК України, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.08.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» було укладено договір кредитної лінії № 47/11, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 162000 грн. строком до 29.08.2012 року зі сплатою 14,25% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання 31.08.2011 року між ПАТ «Кредобанк», ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» (який є Позичальником) та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 47/11/S-4, за яким вона поручилася перед кредитором за виконання позичальником - ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пені, штрафів).

Пунктом 4.7 договору поруки передбачено що він припиняється за спливом трирічного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Пунктом 4.8 договору поруки передбачено, що у випадку внесення без згоди поручителя до кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір зобов'язань за кредитним договором, обсяг його відповідальності не збільшується. Поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п.1.1 на момент укладення договору поруки. Згідно пункту 4.4. Договору поруки всі зміни і доповнення до цього Договору вносяться за взаємною згодою сторін і складаються в письмовій формі (а. с. 33-34).

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» неодноразово укладалися додаткові договори, проте, поручителя про це не повідомляли (а. с. 21-32).

Додатковим договором № 1 від 28.08.2012 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» внесені зміни до договору кредитної лінії № 47/11, якими збільшена відсоткова ставка до 20,% річних та продовжено строк дії договору до 29.08.2013 року (а. с. 31).

Відповідно до частини 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що друге речення п. 4.8 договору поруки № 47/11/-S-4, яким передбачено, що поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п. 1.1 на момент укладення договору поруки, суперечить приписам частини 1 статті 554 ЦК України, оскільки передбачає часткову відповідальність, а не солідарну або додаткову відповідальність, а тому визнав недійсним перше речення п.4.8 договору поруки.

Відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним всього пункту 4.8. договору поруки, суд посилався на те, що перше речення п.4.8 договору поруки № 47/11/-S-4 передбачає, що при зміні основного зобов'язання без згоди поручителя, обсяг його відповідальності не змінюється. Суд вважав, що ці положення договору не суперечать частині 1 статті 559 ЦК України, а тому суд дійшов висновку, що зміна відсотків з 14,25 до 20 не збільшила обсяг відповідальності поручителя і не є підставою для визнання поруки припиненою.

Відмовивши в задоволенні позову щодо визнання договору поруки припиненим з 28.08.2012 року - з дня укладення додаткового договору №1, яким змінено відсоткову ставку та термін кредитування, суд першої інстанції посилався на те, що відсутні підстави вважати, що обсяг відповідальності поручителя збільшився, а також позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Крім того, суд посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-134цс12, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК, ст. ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки зумовлюють такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом визнання договору поруки припиненим.

При апеляційному розгляді справи судова колегія дійшла висновку, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги щодо визнання договору поруки припиненим не суперечать змісту статті 16 ЦК України, оскільки пунктом 7) частини 2 цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. Також в частині 2 статті 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, частинами 2-5 статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Таким чином, зі змісту вищевказаних правових норм вбачається, що відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 лише з причини того, що нею обрано не той спосіб захисту своїх прав та інтересів - як-то зазначив суд першої інстанції.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що визначення правової природи поняття поруки надано в статті 553 ЦК України, зокрема, в частині 1 цієї статті вказано, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Виходячи з загальноприйнятих засад цивільного права можливо стверджувати, що правовідносини з приводу поруки можуть виникати або припинятися за умов укладання, розірвання, припинення або визнання недійсним договору поруки.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1393/0/4-12 від 27.09.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено:

«1. За положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12,-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена).

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом».

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення також є посилання на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 6-3цс13, в якій зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки договорами поруки було встановлено строк її припинення - після закінчення трьох років, починаючи від останнього дня, передбаченого для виконання зобов'язань за договором кредиту, а кредитним договором установлено його дію до 24 червня 2009 р., то днем настання строку виконання основного зобов'язання, з якого починається відлік трирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителів, буде 25 червня 2009 p., а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України - 25 червня 2012 р. Суд першої інстанції дійшов висновку, що строк поруки також не припинився, оскільки в договорі встановлений трирічний строк дії договору від дня настання строку виконання основного зобов'язання та в листопаді 2013 року банк подав позов до боржника та поручителя.

З огляду на обставини даної справи судова колегія зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції правильно встановив правовідносини сторін, вірно посилався на положення частини 1 статті 559 ЦК України, якою передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, проте, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В ході розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, встановлено і не заперечується сторонами, що банк не вживав заходів щодо повідомлення поручителя про підвищення розміру процентної ставки за користування кредитом та збільшення терміну кредитування - оскільки реченням першим пункту 4.8 договору поруки передбачено, що у випадку внесення без згоди поручителя до кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір зобов'язань за кредитним договором, обсяг його відповідальності не збільшується.

Судова колегія при апеляційному розгляді враховує правові позиції Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18 червня 2012 р. у справі № 6-73 цс 12 та від 20лютого 2013 р. у справі № 6-172цс12, які відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК є обов'язковими для всіх судів України, з яких вбачається наступне: За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, здійснене за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

За таких обставин судова колегія вважає доведеним, що збільшення відповідачами відсоткової ставки за основним зобов'язанням та збільшення строку кредитування призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача (поручителя) без згоди поручителя за договором поруки № 47/11/S-4, укладеним сторонами 31.08.2011 року, що є підставою для припинення поруки. Посилання представника банку на те, що пунктом п.4.8 договору поруки № 47/11/-S-4 передбачено, що при зміні основного зобов'язання без згоди поручителя, обсяг його відповідальності не змінюється, суперечать вимогам частини 1 статті 559 ЦК України та не приймаються до уваги.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Кредобанк» щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права спростовуються вищезазначеним, а довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про невідповідність висновків суду обставинам справи знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

З огляду на вищевикладене судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання договору поруки № 47/11/S-4 від 31.08.2011 року припиненим з 28.08.2012 року є обгрунтованими та доведеними, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення: Визнати договір поруки № 47/11/S-4, укладений 31.08.2011 року між ПАТ «Кредобанк», ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» та ОСОБА_2 припиненим з 28.08.2012 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: