справа № 179/248/15-ц
провадження № 2/179/200/15
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 р. Магдалинівський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

за участю: секретаря судового засідання - Кривошлик І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду з позовом, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про поновлення строку для звернення до суду з позовом, визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання за ним права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 15 грудня 2001 року між його батьком ОСОБА_3 та чоловіком відповідачки ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 9,9771 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Мар'ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що належала йому згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-ДП № 093178, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 4351 від 27 березня 2001 року, згідно з яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 150 000 гривень, про що свідчить його власноручно написана в присутності відповідачки розписка від 15 грудня 2001 року та в свою чергу передав ОСОБА_3 в користування вказану земельну ділянку, надав оригінали вище вказаного державного акта на право приватної власності на землю та технічну документацію на земельну ділянку, в зв'язку з чим його батько почав використовувати її у власних цілях, саджати та обробляти її, тим самим фактично умови договору купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами договору були виконані. Продавши земельну ділянку та отримавши за неї гроші, ОСОБА_4 почав хворіти, що унеможливлювало нотаріальне посвідчення даного договору купівлі-продажу від 15 грудня 2001 року нотаріально, та помер ІНФОРМАЦІЯ_4, при цьому його батько ОСОБА_3 також помер ІНФОРМАЦІЯ_5, в зв'язку з чим останній не встиг оформити належним чином (нотаріальне посвідчення договору та його державна реєстрація) на своє ім'я право власності на вказану земельну ділянку, хоча фактично умови договору купівлі-продажу було виконано в повному обсязі сторонами договору. Він відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги прав та обов'язків свого батька ОСОБА_3 і звернувся з заявою про спадкування ним спадкового майна спадкодавця, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2013 року на земельну ділянку площею 4,6083 га, належну саме його батьку, та також вважає, що має право на спадкування вказаної земельної ділянки, належної померлому ОСОБА_4, при цьому відповідачка по справі ОСОБА_2, як дружина померлого ОСОБА_4 є також спадкоємцем першої черги за законом майна належного її чоловіку, подавши також заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. В зв'язку з чим, як до спадкоємців першої черги за законом, до нього перейшли права та обов'язки свого батька ОСОБА_3, а до відповідачки ОСОБА_2 права та обов'язки її чоловіка ОСОБА_4, тому правовідносини з приводу володіння спірної земельної ділянки площею 9,9771 га, належної ОСОБА_4, на даний час стосуються його та відповідачки і повинні між ними бути вирішені судом. Позивач вважає, що зі сторони його батька ОСОБА_3 були виконані всі покладені на нього обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу), оскільки він сплатив всю обумовлену суму вартості земельної ділянки, безперешкодно користувався нею, а у зв'язку з неможливістю із за смерті ОСОБА_4 та його дружини - відповідача по справі ОСОБА_2 з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між її чоловіком та його батьком дійсно було укладено, однак нотаріально його посвідчити не має можливості. Таким чином, у нього виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом про визнання вказаного правочину дійсним та визнання за ним права власності на земельну ділянку. Так, згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та у відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти , користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. За ст. 18 ЗК України (в редакції 1990 року), було визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, проводиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. За таких обставин, померлий ОСОБА_4, керуючись вищевказаними законами, використовуючи своє конституційне право відносно приватної власності, 15 грудня 2001 року уклав з його батьком ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, згідно якого продав, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 9,9771 га за 150 000 гривень. Згідно із ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у закону. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Померлий ОСОБА_3 повністю виконав умови договору, а саме: сплатив ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 150 000 гривень, за яку вони домовилися, в момент підписання договору, а він ухилився від його нотаріального посвідчення, як того вимагало законодавство, що діяло на момент укладення договору. За захистом своїх прав, як спадкоємець прав та обов'язків померлого свого батька ОСОБА_3, він вимушений звертатись до суду, при цьому ним пропущено строк, передбачений законом для звернення до суду, який він пропустив з поважних причин, оскільки про вказаний договір між його батьком та ОСОБА_4 він дізнався вкінці 2014 року, знайшовши його між паперами померлого, після вступу у спадщину після його смерті. В зв'язку з викладеним, просить суд поновити йому строк, передбачений законом для звернення до суду з позовом, визнавши причину його пропуску поважною; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 9,9771 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Мар'ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, право на яку ОСОБА_4 посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-ДП № 093178, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 4351 від 27 березня 2001 року, укладений 15 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дійсним, а також визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку площею 9,9771 га.

Представник позивача - ОСОБА_5, що діє на підставі договору про надання послуг представництва від 09 лютого 2015 року (а.с. 13), будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву (а.с. 35), згідно якої підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належними чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, до суду надано заяву (а.с. 33), згідно якої просить справу розглянути в її відсутність, позов визнає повністю та просить його задовольнити.

З цих підстав суд вважає можливим ухвалити судове рішення, згідно ст. 174 ЦПК України, а також відповідно до ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З причини того, що правовідносини виникли з 15 грудня 2001 року (дата укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки), суд при розгляді даної цивільної справи застосовує норми не тільки ЦК України (в редакції 1963 року), а також відповідні норми Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 15 грудня 2001 року, а також застосовує норми Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року стосовно вирішення питання про поновлення позивачу строку для звернення з позовом до суду, визнання угоди дійсною та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

У судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що 15 грудня 2001 року між батьком позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6) - ОСОБА_3 та чоловіком відповідачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 9,9771 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Мар'ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що належала йому згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-ДП № 093178, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 4351 від 27 березня 2001 року (а.с. 7, 8), згідно з яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 150 000 гривень, про що свідчить власноручно написана в присутності відповідачки розписка від 15 грудня 2001 року (а.с. 12) та в свою чергу передав ОСОБА_3 в користування вказану земельну ділянку, надав оригінали вище вказаного державного акта на право приватної власності на землю та технічну документацію на земельну ділянку, в зв'язку з чим батько позивача ОСОБА_3 почав використовувати її у власних цілях, саджати та обробляти її, тим самим фактично умови договору купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами договору були виконані.

Продавши земельну ділянку та отримавши за неї гроші, ОСОБА_4 почав хворіти, що унеможливлювало нотаріальне посвідчення даного договору купівлі-продажу від 15 грудня 2001 року нотаріально, та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9), при цьому батько позивача - ОСОБА_3 також помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 10), в зв'язку з чим останній не встиг оформити належним чином (нотаріальне посвідчення договору та його державна реєстрація) на своє ім'я право власності на вказану земельну ділянку, хоча фактично умови договору купівлі-продажу було виконано в повному обсязі сторонами договору.

Позивач відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги прав та обов'язків свого батька ОСОБА_3 і звернувся із заявою про спадкування ним спадкового майна спадкодавця, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2013 року на земельну ділянку площею 4,6083 га, належну саме його батьку (а.с. 34), та також вважає, що має право на спадкування вказаної земельної ділянки, належної померлому ОСОБА_4, при цьому відповідачка по справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4), як дружина померлого ОСОБА_4 є також спадкоємцем першої черги за законом майна належного її чоловіку, подавши також заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с. 11).

В зв'язку з чим, як до спадкоємців першої черги за законом, до позивача перейшли права та обов'язки свого батька ОСОБА_3, а до відповідачки ОСОБА_2 права та обов'язки її чоловіка ОСОБА_4, тому правовідносини з приводу володіння спірної земельної ділянки площею 9,9771 га, належної ОСОБА_4, на даний час стосуються сторін по справі і повинні бути вирішені саме між ними.

Позивач вважає, що зі сторони його батька ОСОБА_3 були виконані всі покладені на нього обов'язки згідно домовленості (договору купівлі-продажу), оскільки він сплатив всю обумовлену суму вартості земельної ділянки, безперешкодно користувався нею, а у зв'язку з неможливістю із-за смерті ОСОБА_4 та його дружини - відповідача по справі ОСОБА_2 з'явитись до нотаріуса неможливо виконати вимоги ст. 209 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому відповідач не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між її чоловіком та батьком позивача дійсно було укладено, однак нотаріально його посвідчити не має можливості.

Так, згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні.

Статтею 18 ЗК України (в редакції 1990 року) було визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, проводиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності.

За таких обставин, померлий ОСОБА_4, керуючись вищевказаними законами, використовуючи своє конституційне право відносно приватної власності, 15 грудня 2001 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, згідно якого продав, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 9,9771 га за 150 000 гривень.

Згідно із ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у закону. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Померлий ОСОБА_3 повністю виконав умови договору, а саме: сплатив ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 150 000 гривень, за яку вони домовилися, в момент підписання договору, а він ухилився від його нотаріального посвідчення, як того вимагало законодавство, що діяло на момент укладення договору.

За захистом своїх прав, як спадкоємець прав та обов'язків померлого ОСОБА_3, позивач звернувся до суду, при цьому ним пропущено строк, передбачений законом для звернення до суду, який він пропустив з поважних причин, оскільки про вказаний договір між його батьком та ОСОБА_4 дізнався вкінці 2014 року, знайшовши його між паперами померлого, після вступу у спадщину після його смерті.

В зв'язку з викладеним, позивач просить суд поновити йому строк, передбачений законом для звернення до суду з позовом, визнавши причину його пропуску поважною; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 9,9771 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Мар'ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, право на яку ОСОБА_4 посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-ДП № 093178, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 4351 від 27 березня 2001 року, укладений 15 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дійсним, а також визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку площею 9,9771 га (а.с. 1, 2, 3).

Суд також враховує, що на момент продажу ОСОБА_4 земельної ділянки, а саме 15 грудня 2001 року, була відсутня передбачена законодавством заборона на продаж земель сільськогосподарського призначення, передбачена діючим Земельним Кодексом України.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяви про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно до ст.ст. 1273, 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має може відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги протягом строку для прийняття спадщини подавши заяву про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Право позивача та відповідачки на спадщину, в які входять не тільки права але й обов'язки померлого, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами та приведеними та проаналізованими судом вище, а також копією спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 за № 305/2009 (а.с. 23-32) та копією свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 (а.с. 34).

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. І відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218, 220 ЦК України.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт неможливості нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу нерухомого майна, з причин зазначених судом вище.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, враховуючи, що сторони угоди домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна та відбулось повне його виконання, але неможливо нотаріально посвідчити договір, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним обґрунтовані та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов, оскільки згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Також суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача, щодо поновлення йому строку на звернення до суду з позовною заявою, оскільки суд вважає, що позивачем строк звернення до суду з позовною заявою пропущено з поважних причин, вказаних судом вище.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню.

Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 174, 197, 208-210, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 209, 218-220, 334 ЦК України, Земельним Кодексом України (в редакції 1990 року), Цивільним кодексом України (в редакції 1963 року), ст.ст. 216-1218, 1223, 1225, 1258, 1261, 1268, 1272-1274 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом, який пропущено з поважних причин.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 9,9771 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Мар'ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 093178, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 4351 від 27 березня 2001 року, виданого на ім'я ОСОБА_4, укладений 15 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - визнати дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 9,9771 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену на території Мар'ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 093178, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 4351 від 27 березня 2001 року, виданого на ім'я померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі проголошення рішення у відсутності особи, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Новік Д.І.