Справа № 367/4716/14-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А.В.
Провадження № 22-ц/780/533/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 1 20.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, третя особа Реєстраційна служба Бучанського міського управління юстиції Київської області про визнання права власності на житловий будинок, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, та земельної ділянки за цією ж адресою. 14 червня 2005 року виконавчим комітетом Бучанської селищної ради було надано рішення № 157/2, в пункті 2 якого позивачу було надано дозвіл на переобладнання господарських будівель, а саме: гараж літ. «В», розміром 3,8x5,3 м, сарай літ. «Б», розміром 3,8x6,5 м під одноповерховий однокімнатний житловий будинок із зменшенням розмірів будівлі літ. «Б» до 3.8x6,0 м.

На початку 2014 року будівництво житлового будинку під літ. «Б» було завершено, тому 5 березня 2014 року позивач звернувся із заявою до виконавчого комітету Бучанської міської ради про розподіл належну йому земельної ділянки, площею 0,1313 га, на дві земельні ділянки: площею 0,0538 га та 0,0775 га відповідно до кадастрових планів земельних ділянок та видати на них свідоцтва про право власності з присвоєнням окремих юридичних адрес.

18 березня 2014 року виконавчим комітетом Бучанської міської ради було прийняте рішення № 97, яким позивачу відмовлено у задоволенні заяви щодо встановлення окремих юридичних адрес земельним ділянкам, а після закінчення будівельних робіт здати в установленому законом порядку в експлуатацію будівлю літ. «Б».

19 червня 2014 р. позивач звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області із заявою про прийняття в експлуатацію вказаного об'єкта. Однак згідно відповіді Інспекції, йому було відмовлено у прийнятті в експлуатацію об'єкта нерухомості у зв'язку з тим, що на цей будинок не поширюється дія «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95.

Позивач вказує, що Інспекція не звернула увагу на той факт, що початок будівельних робіт у 2005 році проводився на підставі дозволу виконавчого комітету селищної ради і будівельний паспорт не виготовлявся. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не має можливості звернутись до Інспекції у встановленому порядку та зареєструвати своє право власності на об'єкт нерухомості, тому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок під літ. «Б», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 3 грудня 2014 року позивач, через свого представника ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник вказав, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (ст. 331 ЦК України), а отже висновок суду про те, що позивач не є власником спірного житлового будинку є безпідставним. Посилаючись на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судоми ст. 376 ЦК України», представник вважає, що суд не застосував відповідні правові норми, що підлягали до застосування для спірних правовідносин, а саме ч. 2 ст. 331, ч. 1 ст. 375 та ч. 5 ст. 376 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є власником житлового будинку під літ. «Б», й суд не вправі визнавати за ним право власності, оскільки із такою вимогою в порядку ст. 392 ЦК України може звертатися лише власник такого майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. .

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 12 Постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судоми ст. 376 ЦК України» (про правовий режим самочинного будівництва) у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1-2419 від 23 червня 2004 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 013096, відповідно до якого останній є власником земельної ділянки, площею 0,1313 га, по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

Рішенням виконавчого комітету Бучанської селищної ради від 14 червня 2005 року за № 157/2 позивачу, зокрема, було надано дозвіл на переобладнання господарських будівель, а саме: гараж літ. «В», розміром 3,8x5,3 м, сарай літ. «Б», розміром 3,8x6,5 м під одноповерховий однокімнатний житловий будинок із зменшенням розмірів будівлі літ. «Б» до 3,8x6,0 м., а також надано дозвіл виконати добудову до житлового будинку, розміром 5,0х9,0 м.

В подальшому рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 18 березня 2014 року за № 97, позивачу було відмовлено у задоволені заяви щодо встановлення окремих юридичних адрес земельним ділянкам, площею 538,0 кв.м, та площею 775,0 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а після закінчення будівельних робіт здати в установленому законом порядку в експлуатацію будівлю літ. «Б».

Як убачається з відповіді Бучанської міської ради № 121 від 19 квітня 2014 року на запит представника позивача щодо причин відмови у встановленні юридичних адрес земельним ділянкам, при прийнятті рішення виконавчий комітет керувався п.п. 2.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України за № 55 від 18 червня 2007 року, у якому зазначено, що «не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону». Крім цього, у відповіді йдеться про те, що на будівлю під літ. «Б» відсутній дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області на початок виконання будівельних робіт, тобто будівля є самочинно збудованою.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області листом № 7/10-14/0307/03 від 3 липня 2014 року, повідомила про відмову у прийнятті в експлуатацію об'єкта нерухомості у зв'язку з тим, що на цей будинок не поширюється дія «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95.

При цьому позивачу було роз'яснено встановлений законодавством порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що збудовані після 12 березня 2011 року, на які не поширюється дія вищевказаного «Порядку».

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК, ч. 1 ст. 3 ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував наведені норми закону та встановив всі фактичні обставин справи, зокрема яким саме чином відповідачі оспорюють право позивача на реєстрацію права власності на об'єкт завершеного будівництва, в чому полягає порушення його прав та чи потребують вони судового захисту, й дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав визнавати за ним право власності на спірний будинок, оскільки право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Поруч з цим ОСОБА_1 ніщо не заважає звернутись до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області згідно з «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, відповідно до якого прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка повинна подаватись замовником (його уповноваженою особою) особисто або надсилатись рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 1, про що йому було роз'яснено листом № 7/10-14/0307/03 від 3 липня 2014 року.

За таких обставин доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: