Справа № 201/6343/13ц
Провадження 4с/201/21/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Батманової В.В., при секретарі Гоц Г.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 та про скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В

Скаржник звернувся з даною скаргою до суду, в обґрунтування її зазначив, що державним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження яка була надіслана 23.03.2015 та про арешт майна боржника, яка їй не надсилалися, чим вона була позбавлена можливості добровільно виконати рішення суду. Скаржник просила визнати дії державного виконавця щодо відкриття виконавчих проваджень, накладення арешту на майно та оголошення його розшуку протиправними. Просила, також, скасувати постанови про відкриття виконавчих проваджень, постанови про арешт майна боржника.

Представник скаржника у судове засідання не зявилась, надала заяву в якій скаргу підтримала в повному обсязі, просила скаргу задовольнити, розглянути скаргу без її участі.

Державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровську МУЮ ОСОБА_2 у судове засідання не зявився надав заяву про можливість розгляду скарги за його відсутності та заперечення, в яких вимоги скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Пояснив суду, що ним направлялися спірні постанови про відкриття виконавчого провадження у тому числі і боржнику, рекомендованим поштовим відправленням, про що надав суду відповідні докази. Скаржником, як боржником у виконавчому провадженні, з моменту набрання чинності рішенням суду не було вчинено жодних дій для реального виконання рішення суду, кошти на користь стягувача не сплачено до цього часу в жодному обсязі.

Суд, дослідивши скаргу та матеріали справи приходить до наступного.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовано нормами Конституції України, нормами діючого ЦК України, нормами ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до вимог ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 р. № 14 Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії. або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження: п. 13. У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби (дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів).

Відповідно до ч.2 ст.384 ЦПК України, скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Судом встановлено, що згідно виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2014 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди внаслідок залиття квартирри було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8 763 гривні 28 копійок. На рішення суду за яким було видано виконавчий лист було подано заяву про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами, яка була залишена без задоволення, а апеляційна скарга на ухвалу про відмову в задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відхилена та ухвала залишена без змін.

Державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчих листів по справі № 201/6343/13ц, та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що визнано сторонами справи та підтверджується копіями спірних постанов (а.с.15-16). В спірних постановах було надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду, що підтверджується копіями постанов.

Державним виконавцем було направлено спірні постанови скаржнику, як боржнику у виконавчому провадженні, рекомендованим листом, що підтверджується поясненнями державного виконавця в судовому засіданні та копіями відповідного поштового відправлення, дослідженого у судовому засіданні (а.с.18-19).

Оцінюючи вимоги скарги в частині визнання дій державного виконавця щодо не направлення боржнику постанов про відкриття виконавчого провадження, суд приходить до висновку про безпідставність таких вимог, оскільки державним виконавцем було направлено скаржнику копії спірних постанов.

Вирішуючи вимоги скарги в частині скасування спірних постанов суд приходить до наступного.

Згідно вимог ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з вимогами ч.1,2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, в тому числі, такі виконавчі документи виконавчі листи судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Вищевказане рішення суду не виконано боржником (скаржником у даній справі) в жодній частині до цього часу, що визнано представником скаржника, та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до вимог статті 11 ЗУ «про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Аналізуючи матеріали справи, фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до висновку, що в даному випадку оскаржувані дії державного виконавця відповідали вимогам закону і були правомірними. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що доводи скаржника спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів у справі.

У даній справі суд приходить до висновку про штучний характер спору, та про те, що скаржником не виконується відповідне рішення суду і дії по оскарженню дій та постанов державного виконавця спрямовані на затягування процесу примусового виконання рішення суду про стягнення коштів з боржника на користь стягувача, що протирічить вимогам ст.124 Конституції України в частині обовязковості виконання судових рішень.

Аналізуючи матеріали справи, фактичні обставини та відповідні їм правовідносини у їх сукупності та взаємозвязку, суд прийшов до висновку, що в даному випадку оскаржувані дії та постанови державного виконавця відповідали вимогам закону і були правомірними. Таким чином, судом не встановлено, а скаржником не надано належних та достатніх доказів, які могли б бути підставою для задоволення скарги по суті, тому в її задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210, 293, 383 388 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя