У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Сумської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: управління обліку, розподілу і приватизації житла, відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», приватне підприємство «Спеціалізоване підприємство Юстиція», комунальне підприємство «Сумижитло» про визнання приватизації житла недійсною, визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійним та скасувати розпорядження № 978 відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 28 березня 1997 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійним та скасувати свідоцтво від 4 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162 про передачу у власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спірної квартири; визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити його.

Позов мотивовано тим, що позивач є дочкою відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, сестрою ОСОБА_8 З 1991 року родина проживала разом та усі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. З квартири на інше місце проживання позивач не виїжджала, місця проживання не змінювала, місце реєстрації проживання також було за вищевказаною адресою. ОСОБА_9 несла витрати на утримання квартири, робила у ній ремонт, мала свою кімнату в якій проживала зі своїм чоловіком та дитиною. В листопаді 2013 року дізналася про те, що СП «Юстиція» проводить прилюдні торги по реалізації арештованого майна - трикімнатної квартири НОМЕР_1 на 1-му поверсі 9-ти поверхового житлового будинку загальною площею 36,8 кв.м. Вказане місцезнаходження - АДРЕСА_1. Від відповідачів також дізналась, що не має права на квартиру, оскільки не приймала участі у її приватизації, а тому не є співвласником вказаного майна. Посилаючись на вказані обставини позивач звернулася до суду з позовом за захистом свого права на приватизацію житла.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року, позов задоволено. Визнано недійним та скасовано розпорядження № 978 відділу комунального майна Сумського міськвиконкому від 28 березня 1997 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1. Визнано недійним та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 4 квітня 1997 року, зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162 про передачу у власність ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зазначеної квартири.

Третя особа - ПАТ «ПроКредит Банк», не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов послався на ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та виходив з того, що письмова згода на приватизацію житла, в якому проживають декілька осіб, є обов'язковою, відсутність згоди на приватизацію хоча б одного з членів сім`ї наймача квартири є підставою для визнання приватизації такою, що не відбулась. Позивач своєї згоди на приватизацію житла не надавала, хоча на той час проживала і була зареєстрована у квартирі.

За таких обставин суди дійшли висновків, що підстав для видачі розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру не було, тому приватизація ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спірної квартири є незаконною, у зв'язку із чим видане свідоцтво про право власності на житло підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви ПАТ «ПроКредит Банк» про застосування строку позовної даності з тих підстав, що в ході розгляду справи не були спростовані доводи позивача про те, що про приватизацію квартири вона дізналась у листопаді 2013 року.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також сестрою ОСОБА_8.

У березні 1997 року до управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому від наймача квартири ОСОБА_6 надійшла заява за підписом ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про приватизацію квартири.

Разом із заявою органу приватизації була подана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири № 46 від 12 березня 1997 року, видана Сумським міським житловим виробничим ремонтно-експлуатаційним управлінням, згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло три особи: ОСОБА_6 (основний наймач), ОСОБА_7 (дружина) та ОСОБА_8 (син) (а.с.31).

28 березня 1997 року розпорядженням № 978 Сумського міськвиконкому передано у спільну сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного розпорядження відділом комунального майна міськвиконкому видане свідоцтво від 4 квітня 1997 року про право власності на житло, яке зареєстроване обласним бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 162.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що вона разом з батьками та братом по ордеру отримувала спірну квартиру, в кінці 1980-х років виїжджала разом з чоловіком за кордом, але у 1991 році повернулась у спірну квартиру, прописалась у ній і до теперішнього часу названа квартира являється єдиним постійним місцем її проживання. У листопаді 2013 року позивачу стало відомо про те, що спірну квартиру примусово реалізовують з прилюдних торгів як таку, що перебуває у іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк». Крім того, її брат - ОСОБА_8 їй повідомив про те, що вона не має права на спірну квартиру, оскільки не приймала участі у її приватизації.

На підтвердження факту проживання у спірній квартирі, позивач надала суду оригінал паспорта, у якому наявний запис про те, що з 6 серпня 1991 року і до цього часу вона прописана (зареєстрована) у спірній квартирі АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти задоволення позову ПАТ «ПроКредит Банк» вказував на те, що квартира АДРЕСА_1 є предметом договору іпотеки, укладеного 20 вересня 2004 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та майновими поручителями ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 ОСОБА_8 більше трьох років ухиляється від виконання кредитних зобов'язань, на спірну квартиру через органи ДВС звертається стягнення. Позивач звернулася з даним позовом через більше ніж чотирнадцять років після приватизації і не могла не знати про зазначені дії та укладення іпотечного договору її батьками.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право позивача на приватизацію з фактом її реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В ході розгляду даної справи судами не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Судами не встановлено наявність у позивача права на житло у спірній квартирі, не перевірено та не з'ясовано чим підтверджується фактичне її проживання у квартирі, крім відмітки у паспорті про її прописку, а також ті обставини, що це приміщення було постійним її місцем поживання. Не перевірено чи не використала позивач своє право на приватизацію житла та чи зберігає за собою за цією адресою право на проживання.

В силу положень статті 257 ЦК України та частини першої статті 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

ПАТ «ПроКредит Банк» посилався на пропуск позивачем строку позовної даності.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій дане питання належним чином не дослідили та не встановили коли саме позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, якими доказами це підтверджується, зокрема не надано оцінки доводам банку, що позивач, з урахуванням її пояснень щодо фактичного проживання у спірній квартирі не могла не знати про приватизацію батьками житла та його передачу в іпотеку в забезпечення кредитних зобов`язань.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська