Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Журавель В.І.,

Євграфової Є.П., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на об'єкт самовільного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на самовільно зведені будови, зокрема на житлову прибудову літ. А2-1 по АДРЕСА_1 у м. Маріуполі.

На обґрунтування позову зазначав, що з дня народження проживає за вказаною вище адресою і в 1978 році з відома батьків побудував житлову прибудову літ. А2-1.

Після смерті батьків він та його сестри ОСОБА_5 і ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право на спадщину по 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Маріуполі, до складу спадкового майна прибудова не входить.

Будівництво вказаної прибудови він провів без відповідного дозволу і затвердженого в установленому порядку проекту, у зв'язку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 січня 2007 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житлову прибудову літ. А2-1, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Маріуполі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12 березня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_3 про роз'яснення рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 січня 2007 року.

Роз'яснено, що зміст резолютивної частини судового рішення слід розуміти наступним чином: «Визнати за ОСОБА_3 право власності на жилу прибудову літ. А2-1, до складу якої входять жила кімната площею 17,6 кв. м, сіни розміром 4,35 кв. м на 5,25 кв. м та веранда розміром 1,4 кв. м на 3,35 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Маріуполі».

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2014 року скасовано рішення та ухвалу суду першої інстанції й ухвалено нове про відмову в позові та задоволення заяви про роз'яснення судового рішення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення та ухвалу місцевого суду, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 постійно проживає у АДРЕСА_1, який належав його батькам.

Після смерті матері ОСОБА_7 (ОСОБА_7) у 1984 році і батька ОСОБА_3 у 1999 році він і дві його сестри ОСОБА_5 і ОСОБА_6 отримали право на спадщину у рівних частках на дане домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 та спадщину після неї прийняли її чоловік ОСОБА_8, донька ОСОБА_9 та брат ОСОБА_4

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати за ним право власності на самовільно збудоване приміщення літ. А2-1 по АДРЕСА_1 у м. Маріуполі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна житлова прибудова була збудована позивачем із згоди користувача земельної ділянки і не порушує права інших осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із його безпідставності.

Колегія не може погодитися з висновками судів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були спадкоємцями померлої 24 листопада 2004 року ОСОБА_6, якій належало право власності на 1/3 частини жилого будинку та жилої прибудови з належними прибудовами та спорудами по АДРЕСА_1 у м. Маріуполі.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, визнавши право власності на будівлі, які оспорюються, як спадкове майно, не залучив до участі у справі всіх спадкоємців, чим порушив їх права та інтереси.

Крім того, судом не досліджено доказів з приводу складу внутрішніх приміщень житлової прибудови літ. А2-1.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач не порушував питання про визнання права власності на усі самовільно збудовані споруди, зокрема, сіни та веранда не були предметом заявлених позовних вимог, проте суд з власної ініціативі вирішив ці питання, вийшовши за межі цих вимог.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції не встановив характеру спірних правовідносин, не визначився з правовою нормою, яка підлягає застосуванню, не встановив коло спадкоємців, не з'ясував всіх обставин справи, не дослідив всіх доказів та не надав їм оцінки, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

У порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, а скасувавши рішення суду першої інстанції й ухваливши протилежне за змістом рішення лише з тих підстав, що до участі у справі не були залучені чоловік та донька померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не виконав своїх обов'язків, визначених законом, допущених місцевим судом помилок не виправив, всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував обставини справи та не надав їм належної оцінки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 січня 2007 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 23 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

О.М. Ситнік