Справа №482/1628/14-ц 02.02.2015 02.02.2015 02.02.2015
Провадження № 22ц/784/129/15 Головуючий 1 інстанції Гажа О.П.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

02 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П. ,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Романенко Ю.О. ,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно одержаних коштів, -

у с т а н о в и л а :

17 вересня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов до ОСОБА_4, який обґрунтував наступним.

ОСОБА_6 на праві приватної власності належав автомобіль ВАЗ 2107, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

26 березня 2009 року він, діючи за усним дорученням та в інтересах ОСОБА_7, придбав для того за 3 150 доларів США названий автомобіль у ОСОБА_4, який, у свою чергу, діяв за довіреністю, виданою йому 28 жовтня 2008 року ОСОБА_6

На підтвердження цього, відповідач передав йому як сам автомобіль з усіма документами на нього, так і видав нотаріально посвідчену генеральну довіреність з правом експлуатації та продажу зазначеного автомобіля.

Будь-яких обтяжень щодо автомобіля, на момент посвідчення довіреності, встановлено не було.

Після вчинення названого правочину ОСОБА_7 вільно, виключно на свій розсуд володів та користувався названим транспортним засобом, вважаючи його своєю власністю.

Проте, 08 жовтня 2013 року працівники міліції відібрали зазначений автомобіль у нього, по боргам його колишнього власника за правоустановчими документами - ОСОБА_6

Як він дізнався пізніше,через несплату тим заборгованості за кредитним договором, державний виконавець ВДВС Березанського РУЮ своєю постановою наклав арешт на названий транспортний засіб, і, у зв'язку з його фізичною відсутністю у господаря, оголосив в розшук.

Таким чином, вийшло так, що ОСОБА_7 був позбавлений і придбаного транспортного засобу, і грошей, які за нього сплатив, оскільки продавець відмовляється їх йому повернути добровільно.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті тим кошти у розмірі 3 150 доларів США, що станом на 16 вересня 2014 року еквівалентно 40 912 гривням 74 копійкам.

Відповідач та його представник проти позову заперечували та просили в його задоволені відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_4 взагалі не є належним відповідачем та на відсутність його вини, оскільки він діяв виключно в межах наданих йому повноважень.

Крім того, просили застосувати позовну давність.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2014 року в задоволені позову відмовлено за його безпідставністю та недоведеністю.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, районний суд виходив з того, що вимоги пред'явлені тільки до ОСОБА_4, проте той, не будучи власником спірного автомобіля і діючи за дорученням, не міг укладати будь-яких договорів по його відчуженню на свою користь, а, відповідно, і брати на себе права та обов'язки учасників правочину, у томі числі й з повернення отриманих за продаж грошей.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими і законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України, і повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Так, за ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зокрема, є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та прав на його вчинення.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно ж ст.ст. 208, 218 та глави 54 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім тих, що виконуються сторонами в момент їх вчинення, потребує простої письмової форми.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Недодержання сторонами письмової форми договору, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків встановлених законом.

Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Рішення суду не може ґрунтуватися свідченнями свідків.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним, а тому є законним та обгрунтованим.

Так, позивачем не надано допустимих і належних доказів тому, що між ним та ОСОБА_4 існували договірні правовідносини за змістом яких останній брав би на себе обов'язок продати позивачеві зазначений вище автомобіль від свого імені і отримати натомість гроші від продажу на свою користь.

Не надав він доказів й тому, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_7 і безпідставно утримує належні тому і, передані як плату за автомобіль, грошові кошти.

Більше того, у матеріалах справи немає належних доказів і тому, що ОСОБА_2 є належний позивач по даній справі.

З його ж слів, він за усною домовленістю з ОСОБА_7 та виконуючи його доручення лише передав гроші довіреній особі власника автомобіля - ОСОБА_4 і забрав від того автомобіль, який зразу ж передав довірителю.

За таких обставин вимоги ОСОБА_2, як безпідставні та недоведені, не могли бути задоволені.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді