АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Одринської Т.В. Акопян В.І.

при секретарі Верещаці М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до відділу Державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції за участю третьої особи відділення Державної казначейської служби України в Полтавському районі про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн. в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, посилаючись на встановлену судовим рішенням бездіяльність державного виконавця, яка призвела до невиконання рішення суду про стягнення аліментів на її користь.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд безпідставно відкинув як належний доказ судові рішення, які набрали законної сили, а тому зробив помилковий висновок про недоведеність причинного зв'язку між бездіяльністю державного виконавця і наслідкам, що настали для позивачки.

Позивачка ОСОБА_2, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи (а.с.126), у судове засідання не з'явилася без повідомлення про причини неявки, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи суду не подала.

Заявлене адвокатом ОСОБА_4 клопотання про відкладення судового засідання (а.с.133) колегія суддів визнає необґрунтованим, оскільки дотримання розумних строків при здійсненні правосуддя не може ставитися у залежність від особистого графіку роботи та завантаженості у роботі адвоката (представника сторони у справі).

Колегія суддів, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 12 серпня 2009 року на виконанні у відділі ДВС Полтавського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження №14305936 з примусового виконання виконавчого листа №А-79/98, виданого 03 серпня 2009 року Київським районним судом м.Полтави, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? доходів боржника.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 07 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 листопада 2013 року, задоволена скарга ОСОБА_2: визнана неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу ДВС Полтавського РУЮ, зобов'язано державного виконавця усунути порушення з приводу проведення виконавчих дій.

Рішення суду про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 не виконано. За станом на 01 квітня 2014 року заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів становить 36 042 грн. 55 коп.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону дав їм правильну юридичну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

За загальним правилом відповідальність за заподіяну моральну шкоду у межах деліктних правовідносин (ст.1167 ЦК України) настає у разі доведення існування наступних юридичних фактів у їх сукупності: неправомірна дія або бездіяльність, наслідок і причино-наслідковий зв'язок між ними.

Правила оцінки доказів визначені ст.212 ЦПК України, згідно якої суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На переконання колегії суддів суд першої інстанції виконав зазначені вимоги закону і дав правильну оцінку усім доказам у їх сукупності.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка посилається на судові рішення, якими встановлений факт бездіяльності державного виконавця (а.с.4 - 11) і стверджує, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України це є достатнім і беззаперечним доказом для задоволення позову. Разом з тим, як вбачається зі змісту вказаних судових рішень ними встановлено те, що з липня 2010 року по липень 2013 року державний виконавець не вчиняв жодних дій з примусового виконання рішення суду, лише після звернення представника стягувача із адвокатськими запитами державним виконавцем вчинені певні дії, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження». Зазначеними судовими рішеннями не встановлено фактів, які б свідчили про те, що внаслідок бездіяльності державного виконавця була втрачена можливість для реального виконання рішення суду, тобто про те, що на момент відкриття виконавчого провадження і до липня 2013 року у боржника малося певне майно, на яке може бути звернуто стягнення, або ж він отримував певні доходи.

В апеляційній скарзі (а.с.104. абз. перший) позивачка правомірно стверджує, що тягар доведення наявності майна або інших доходів у боржника покладається на стягувача, проте всупереч заявленому та приписам ст. 10, ст.60 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів існування у боржника на момент відкриття провадження певного майна або ж будь-яких доходів, за рахунок яких можливо було виконувати рішення суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю державного виконавця і наслідками у виді реального невиконання рішення суду про стягнення аліментів на користь позивачки.

Окрім того, колегія суддів зауважує наступне.

Як роз'яснено у пункті 28 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року, при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Аналогічна правова позиція сформульована у постанові ВСУ №6-48цс13 від 11 вересня 2013 року.

Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Наведену норму закону слід розуміти таким чином, що відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями або бездіяльністю державного виконавця, здійснюється шляхом покладення на відповідний територіальний орган Державної казначейської служби України обов'язку здійснити виплати присудженої суми на користь позивача за рахунок коштів, що обліковуються відповідному казначейському рахунку державного бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, відділення Державної казначейської служби України у Полтавському районі заявлено позивачкою третьою особою (а.с.2). Зважаючи на особливий процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (ст.35 ЦПК України), суд своїм рішенням не вправі покладати на третю особу певні обов'язки чи зобов'язувати вчинити певні дії або ж утриматися від їх вчинення. Апеляційний суд у межах наданих йому повноважень не вправі на стадії перегляду судового рішенні в апеляційному порядку (глава 1 Розділу V ЦПК України) вирішувати питання про залучення до участі у справі іншого співвідповідача (ст.33 ЦПК України).

Отже, заявлений позов не може бути задоволений також і з наведеної підстави.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, отже колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: В.І.Акопян

Т.В.Одринська