Справа № 363/2226/14-ц Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/780/675/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко
Категорія 47 12.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю,

встановила:

У травні 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому посилалася на те, що в січні 2000 року вона познайомилась з відповідачем, з січня 2002 року між ними склались тісніші відносини, внаслідок чого відповідач розлучився зі своєю дружиною та переїхав до неї на зйомну квартиру АДРЕСА_2, у грудні 2002 року вони вирішили будувати спільний будинок і в травні 2003 року заклали фундамент і почали збирати всі необхідні документи для початку будівництва. Вже після початку будівництва будинку, переглядаючи документи на землю та будинок, вона побачила, що всі документи оформлені на відповідача, хоча платили вони за все порівну. 20.07.2004 року відповідач виписався з квартири колишньої дружини та прописався у спільно побудованому будинку АДРЕСА_3. Всі роботи по будівництву та облаштуванню будинку сторони виконували спільно.

21 квітня 2007 року сторони уклали шлюб, хоча взагалі не мали наміру цього робити, а 1 жовтня 2010 року позивачка прописалась у спірному будинку.

У січні 2013 року відповідач погрозами виселити позивачку на вулицю змусив її оформити розлучення. В даний час вона проживає в спірному будинку разом з відповідачем та іншими особами, що заважає їй почувати себе комфортно та влаштувати своє особисте життя.

Оскільки позивачка проживала з відповідачем однією сім'єю як чоловік та жінка з 02 лютого 2002 року по 21 квітня 2007 року, тому звернулася в суд з даним позовом, в якому просила встановити факт їхнього проживання однією сім'єю за вказаний період та згідно ст. 74 СК України визнати їхньою спільною сумісною власністю земельну ділянку загальною площею 0,0838 га, що розташована за адресою АДРЕСА_4 та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_3, загальною площею 204,40 кв. м та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

У серпні 2014 року позивачка подала заяву про зміну предмету позову, в якій просила встановити факт проживання сторін однією сім'єю з 02 лютого 2002 року по 21 квітня 2007 року, визнати спільною сумісною власністю зазначені земельну ділянку та житловий будинок та залишити їх у приватній власності відповідача, стягнути з нього на її користь половину вартості зазначеного спірного майна у розмірі 1291658,00 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року позовну заяву задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 22 травня 2003 року по 21 квітня 2007 року. Визнано житловий будинок АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кожному на житловий будинок АДРЕСА_3. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3654 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не взяв до уваги той факт, що у нього ніколи не було домовленості з позивачкою про будівництво на належній йому в результаті приватизації земельній ділянці житлового будинку. На спорудження спірного будинку він використав свої власні кошти, отримані ним від продажу належних йому квартири та автомобіля, та кошти, отримані ним в результаті його комерційної діяльності. Оформленням всіх дозвільних документів займався він особисто, про що свідчать касові ордери на його ім'я про сплату необхідних витрат. Крім того, суд не дав належної оцінки наданим позивачкою доказам про придбання будівельних матеріалів, в яких зазначене його прізвище, як замовника та одержувача різного роду будівельних матеріалів, а також прізвище людини, яка в нього працювала на будівництві.

Суд не звернув уваги на те, що позивачка не надала жодного належного доказу про суттєву її участь в ремонті будинку, відсутні будь-які об'єктивні дані про характер таких робіт та про конкретну дату їх виконання.

Також суд не взяв до уваги ту обставину, що будівництво спірного будинку він здійснив з кінця 2002 року по травень 2003 року, перебуваючи при цьому в шлюбі з ОСОБА_3, тому посилання позивачки на норми ст. ст. 368, 392 ЦК України та ст. ст. 60, 74 СК України є недоречними, а суд при вирішенні справи невірно застосував зазначені норми матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ч. 3 ст. 10 та ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що наприкінці 2002 року сторони почали проживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка, за адресою АДРЕСА_2 та вести спільне господарство і їхні відносини були такими, що притаманні подружжю. За час проживання сторін однією сім'єю, з урахуванням встановленого про це факту, ними набуто у власність спірний будинок, який в силу ст. ст. 60, 74 СК України є об'єктом їхньої спільної сумісної власності.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 квітня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано 22 січня 2013 року.

Встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю від 27 травня 2003 року, виданого на підставі рішення виконкому Вишгородської міської ради від 13.11.2002 року № 543, ОСОБА_1 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0838 га, яка розташована на території АДРЕСА_4 (а. с . 29-30).

Встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 17 від 23.01.2003 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на приватизованих земельних ділянках № 103 і 104 площею 0,08 га у АДРЕСА_4, 12.06.2003 року складено на його ім'я проект будівництва індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_3, 15.09.2003 року йому надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва двоповерхового житлового будинку за вказаною адресою, а 25.09.2003 року на ім'я ОСОБА_1 Вишгородським БТІ виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок за вказаною адресою. (а. с. 28-51).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що спірний житловий будинок збудований у 2003 році.

Встановлено, що 20.02.2004 року Вишгородська міська рада на підставі рішення виконкому Вишгородської міської ради від 29.01.2004 року видала ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_3, яке зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.03.2004 року (а. с. 44-45, 52).

Встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 21 травня 2003 року, ОСОБА_1 розірвав шлюб з ОСОБА_3 21.05.2003 року (а. с. 129).

Як убачається з матеріалів справи, позивачка просила встановити факт проживання сторін однією сім'єю з 02 лютого 2002 року по 21 квітня 2007 року. Позов заявила з підстав, передбачених ст. ст. 368, 392 ЦК України, ст. ст. 60, 74 СК України, які набрали чинності з 1 січня 2004 року. (а. с. 137-141).

У апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що, оскільки спірний житловий будинок побудований особисто ним у 2003 році, то зазначені в позові норми матеріального права не можуть регулювати правовідносини сторін в цей період, а регулюються ст. ст. 112, 113, 115 ЦК УРСР 1963 року та ст. 17 Закону України «Про власність». Крім того, він до 21 травня 2003 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 Таким чином, позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу про її участь у створенні спільного майна, як це передбачено зазначеними нормами права.

Такі доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскільки дійсно правовідносини сторін, що виникли з 02.02.2002 року до 1 січня 2004 року регулюються ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, який втратив чинність на підставі Закону N 997-V від 27.04.2007 року, за правилами частини першої якої майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Встановлено, що позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України, не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що в період з 2 лютого 2002 року по 1 січня 2004 року вона проживала з відповідачем однією сім'єю і спірний житловий будинок вона придбала з відповідачем внаслідок їхньої спільної праці, як членів сім'ї.

На зазначені обставини, суд першої інстанції уваги не звернув і дійшов безпідставного висновку про те, що наприкінці 2002 року сторони почали проживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка, та вести спільне господарство і їхні відносини були такими, що притаманні подружжю. За час проживання сторін однією сім'єю, з урахуванням встановленого про це факту, ними набуто у власність спірний будинок, який в силу ст. ст. 60, 74 СК України є об'єктом їхньої спільної сумісної власності.

Згідно із вимогами ст. ст. 3, 10, 11, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обгрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Визнаючи за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кожному на спірний житловий будинок, суд в порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, не звернувши уваги на те, що такі позовні вимоги позивачкою не заявлялися.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з 1 січня 2004 року по 21.04.2007 року, суд першої інстанції не зясував та не перевірив, яке юридичне значення має для позивачки встановлення даного факту.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що встановлення факту проживання сторін однією сім'єю за вказаний період також не доведено позивачкою належними та допустимими доказами, оскільки вона не надала доказів того, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Виходячи з наведеного, оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок збудований позивачем у 2003 році і позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що вона протягом 2002-2003 років проживала з відповідачем однією сім'єю і спірний житловий будинок вона придбала з відповідачем внаслідок їхньої спільної праці, як членів сім'ї, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про часткове задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду в частині задоволення позову ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Рішення суду в частині відмови в позові в апеляційному порядку не оскаржується.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді