Справа № 303/7765/14-ц
Ряд. стат. звіту - 4
РІШЕННЯ

Іменем України

/заочне/

26 січня 2015 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого Пак М.М.

при секретарі Тромпак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору земельної ділянки дійсним та визнання права власності на земельну ділянку ,-

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору земельної ділянки дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 у 2002 році, виїхала на постійне місце проживання у Німеччину, але перед виїздом вона 18 квітня 2002 року уклала Договір дарування на належний їй жилий будинок з належними до будинку надвірними спорудами, прибудовами та земельною ділянкою, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1. Даний договір дарування був укладений на його ім'я, діючи за згодою матері ОСОБА_3, оскільки на час укладення такого, йому було 16 років. Однак нотаріально було оформлено Договір дарування тільки на житловий будинок у зв'язку з недосконалим земельним законодавством на момент укладення даного Договору між ОСОБА_2 та ним ОСОБА_1. На даний час має намір встановити опалення, завершити будівництво прибудови, у зв'язку з чим у комунальних службах та відділі архітектури у нього вимагають документи на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, розташованого за вищевказаною адресою. Тому він (ОСОБА_1) звернувся до Шенборнської сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку за адресою : АДРЕСА_1, і Рішенням ХVI сесії шостого скликання від 19.04.2012 року за № 64, йому було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель і споруд площею 0,1560 га. Але, після промірів працівник ТзОВ "Трегер" виявив, що на земельну ділянку, де розташований його будинок вже є Державний Акт, який був виготовлений у жовтні 1994 року, та згідно якого ОСОБА_2 було виділено присадибну ділянку площею 0,16 га. та ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га. Після чого земельна ділянка площею 0,60 га. була передана за рішенням 4-ої сесії Новосільської сільської ради ХХІІІ скликання від 24 грудня 1998 року громадянину Гунгредеру, про що є запис у державному Акті на земельну ділянку, а ОСОБА_2, залишилася земельна ділянка площею 0,16 га., на якій розташований подарований йому будинок. На підставі вищенаведеного просить визнати договір дарування №255/2013 від 13 лютого 2013 року земельної ділянки площею 0,1560 га, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 дійсним, та визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,1560 га. за адресою : АДРЕСА_1.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити з наведених у позовній заяві підстав.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, судовою повісткою в порядку статті 74 Цивільно - процесуального кодексу

-2-

України, причину неявки суду не повідомив. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 169 Цивільно - процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 224 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 60 Цивільно - процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 1 статті 11 Цивільно - процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 3-4 статті 10 Цивільно - процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Судом належними доказами встановлено, відповідно до Договору дарування жилого будинку від 18 квітня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1, діючий за згодою матері ОСОБА_3, жилий будинок з належними до будинку надвірними спорудами та прибудовами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно Державного Акту на право приватної власності на землю Серії ЗК №007-01870 виданого на підставі 13-ої сесії двадцять першого скликання від 28 грудня 1993 року та ІІ-ої сесії двадцять другого скликання Новосільської Ради народних депутатів від 7 жовтня 1994 року, ОСОБА_2 передано присадибну земельну ділянку №132 - 0,16 га., та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства діл. № НОМЕР_1 площею 0,60 га. (а.с.6).

З реєстраційного посвідчення № 504 від 29 квітня 2002 року та Довідки №79 наданих Мукачівським районним комунальним підприємством технічної інвентаризації та експертної оцінки майна вбачається, що житловий будинок на надвірні споруди, які розташовані за адресою : АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності громадянину ОСОБА_1 (а.с.7, 8).

Рішенням ХVІ сесії шостого скликання за № 64 від 19.04.2012 року Шенборнської сільської ради, надано ОСОБА_7 дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд площею 0,1560 га. (а.с.9).

З розписки № 00255/2013 від 13 лютого 2013 року вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в Німеччині подарувала присадибну ділянку за №132 - 0,16 га., та ділянку за №НОМЕР_1 - 0,60 га., для власного користування, тобто приватизації, громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в АДРЕСА_1. Нотаріусом м.Вайден - Др.Найдецкі по справі № 255/2013 надано підтвердження справжності підпису ОСОБА_2 у вищевказаній розписці (а.с.10, 13, 14).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Нормами статті 218 Цивільного кодексу України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який насправді вони вчинили і якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

-3-

Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно статті 78 Земельного кодексу України - право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, і таке право набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них, а Держава, у свою чергу, забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Так, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, що закріплено в статті 152 цього Кодексу.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Дана норма також закріплена в пункті г частини 18 Постанови Пленуму Верховного суду України за №7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року N 2), в якому у свою чергу встановлено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Пунктом "е" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України встановлено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є - набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Також, гарантії здійснення права приватної власності та його захисту закріплюються у національному законодавстві. Недопустимість позбавлення права власності крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства. Так, зокрема принцип непорушності права приватної власності закріплений в частині 4 статті 41 Конституції України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, сам факт встановлення законом підстави для позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні є недостатнім для обґрунтування втручання в право власності. Втручання в право власності, в тому числі і обґрунтоване на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, згідно Договору дарування житлового будинку від 18 квітня 2002 року, а також Договору дарування земельної ділянки по справі № 255/2013 укладений та завірений 13 лютого 2013 року нотаріусом Др. Найдецкі в м.Вайден Германія, розташовані за адресою : АДРЕСА_1 є власником даного нерухомого майна, а тому на всіх правових підставах набув та перейшло йому право власності на земельну ділянку площею 0,1560 в с.Шенборн Мукачівського району.

З урахуванням наведеного, всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

-4-

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 223, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 205, 218, 235, 328, 377 ЦК України, ст. ст. 38, 39, 120, 141 Земельного кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_7 - задоволити.

Визнати Договір дарування № 255/2013 від 13 лютого 2013 року земельної ділянки площею 0,1560 га., укладений між ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 та ОСОБА_1, завірений нотаріусом Др. Найдецкі м.Вайден 13 лютого 2013 року - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,1560 га. за адресою : АДРЕСА_1.

Судові витрати віднести за рахунок позивача ОСОБА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення, через суд першої інстанції, який виніс оскаржуване судове рішення.

Головуючий М.М.Пак