АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8437/13-ц 22-ц/774/137/К/15
Провадження № 22-ц/774/137/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 214/8437/13-ц інстанції - Ан О.В.
Категорія 44 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю - представника позивачів ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 16 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка також діє в інтересах недієздатного ОСОБА_7, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка також діє в інтересах недієздатного ОСОБА_7, звернулись до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, проте мешкати там не можуть, оскільки відповідач ОСОБА_3, який також зареєстрований за даною адресою, перешкоджає їм в користуванні вищезазначеним житлом, у зв'язку з чим вони звертались з заявою до Саксаганського райвідділу, постановою якого відповідача ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності. Крім того, ОСОБА_5 вимушений знімати інше житло, оскільки відповідач ОСОБА_3 викрав правовстановлюючи документи на спірний будинок, побутові прилади з нього, що робить неможливим їх проживання в спірному будинку, та без згоди інших членів сім?ї вселив туди відповідача ОСОБА_4, з якою разом продовжує чинити їм перешкоди. Тому просили суд усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу ОСОБА_5, шляхом його вселення в житловий будинок за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, визнання відповідача ОСОБА_3. таким, що втратив право користування житловим приміщенням; виселення відповідача ОСОБА_4 із самоправно зайнятого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5000 грн. моральної шкоди; стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати по справі за сплату судового збору у розмірі 230 грн. і 114,70 грн. та витрати на правову допомогу.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 16 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 частково задоволені, ОСОБА_5 вселено в домоволодіння АДРЕСА_1, ОСОБА_4 виселено з вищезазначеного домоволодіння; з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто 3000 грн. моральної шкоди, а також з відповідачів в рівних частинах стягнуто судові витрати у розмірі 458,82 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

06 листопада 2014 року відповідачами подано заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 21 листопада 2014 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ставлять питання про скасування рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на їх думку, суд дійшов помилкового висновку про чинення ними перешкод позивачам у користуванні спірним домоволодінням, не взявши до уваги, що після смерті батька - ОСОБА_8 у 2006 році, який був власником спірного домоволодіння, мати - позивач по справі ОСОБА_6 почала зловживати спиртними напоями разом з позивачем ОСОБА_5 Для придбання спиртного позивачі продали газову плиту та інші речі. Проте у матері є ще один син - ОСОБА_7, який мешкає разом з ними, оскільки є інвалідом дитинства та потребує догляду за ним. Тому, щоб зберегти хоч якісь речі для утримання брата-інваліда, ОСОБА_3 вигнав позивача ОСОБА_5 з дому, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. Крім того, судом не з'ясовані питання і не зазначено в рішенні про вселення ОСОБА_6 в спірне житлове приміщення та про стягнення моральної шкоди з обох відповідачів, а не лише з ОСОБА_3 А також, вирішуючи питання про виселення відповідача ОСОБА_4, судом не враховано, що вона є дружиною ОСОБА_3, який є законим користувачем домоволодіння АДРЕСА_1, має двох неповнолітніх дітей, у відношені яких не з'ясовано питання щодо їх виселення з даного будинку, та неправомірно застосовано вимоги ст.ст. 405, 157,116 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони - позивачі ОСОБА_6 (мати) та її сини - позивач ОСОБА_5, недієздатний ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_4 (дружина відповідача ОСОБА_3.) проживає в будинку без реєстрації разом із двома дітьми - неповнолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сином від першого шлюбу ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно акту від 17 жовтня 2013 року, складеному головою вулічного комітету № 6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоджають позивачам в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 посилались на те, що відповідач ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_5 в користуванні житлом та без їхньої згоди вселив у будинок відповідача ОСОБА_4, у зв'язку з чим просили вселити ОСОБА_5 та виселити ОСОБА_4 із самоправно зайнятого житлового приміщення без надання іншого житла.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачі є власниками спірного житла та мають право в ньому проживати, проте відповідачі створюють їм перешкоди в реалізації цього права, тому ОСОБА_4 має бути виселена у примусовому порядку. Крім того, суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_5 зазнав незручностей, спричиненних неправомірними діями відповідача ОСОБА_3, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У силу ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом України підстави для позбавлення права на житло.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як убачається із матеріалів справи, позивачі та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1, який на праві власності належав ОСОБА_8, що підтверджується реєстраційним посвідченням Криворізького міського бюро технічної інвентаризації, яке засвідчує про належність вищезазначеного будинку ОСОБА_8 на підставі договору про будівництво і безстрокового користування земельною ділянкою від 26 липня 1967 року за реєстром № 1-1259 та акту готовності будинку, затвердженого Виконкомом райради депутатів трудящих Дзержинського району м. Кривого Рогу від 08 квітня 1970 року (а.с.79).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8- батько ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_6 помер (а.с.84).

Відповідно до норм статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини

Частиною 3 ст. 1236 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно п. 27 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року N 7 отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця.

У зв'язку з тим, що сини та дружина ОСОБА_8 були зареєстровані разом із спадкодавцем та, за їх твердженням, не відмовились від спадщини, усі вони фактично отримали право на спадщину, у тому числі й на будинок АДРЕСА_1, хоча і не звертались до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині виселення ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку про її виселення зі спірного будинку у примусовому порядку, оскільки вона за даною адресою не зареєстрована та разом з відповідачем ОСОБА_3 чинить перешкоди в реалізації права позивачів проживати в даному будинку як власникам.

Колегія судів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції є необґрунтованим й таким, що не відповідає нормам матеріального права.

Як убачається із матеріалів справи та пояснень сторін, відповідач ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 05 грудня 1997 року (а.с.85) та проживає з ним однією сім'єю у спірному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 разом із сином від першого шлюбу ОСОБА_9 та неповнолітньою дочкою ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначили відповідачі та не заперечував представник позивачів в судовому засіданні, ОСОБА_4 мешкає у спірному домоволодінні з 1997 року та вселилася зі згоди колишнього власника будинку ОСОБА_8, тому підстави вважати ОСОБА_4 такою, що самоправно зайняла спірне жиле приміщення, як на тому наполягають позивачі, відсутні.

За правилами ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Діюче законодавство України передбачає, що члени сім'ї власника жилого помешкання можуть бути виселені тільки у судовому порядку при наявності таких підстав: у разі систематичної руйнації або пошкодження житла; при використанні його не за призначенням; при систематичному порушенні правил суспільного співжиття, якщо це робить неможливим для інших громадян проживання з ними в одній квартирі (будинку); при позбавленні членів сім'ї власника жилого помешкання батьківських прав, якщо спільне проживання з дітьми, по відношенню до яких вони позбавлені батьківських прав,' визнано неможливим, закінчення строку, на який вселились особи і який був зазначений в угоді, укладеній при їх вселенні.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 вселилася в квартиру з дозволу колишнього власника будинку, після його смерті продовжувала в ній проживати як член сім'ї одного із нових співвласників, вона може бути виселена з квартири на підставі ст. 116 ЖК України, а не на підставі статей 317 і 319 ЦК України, на які посилались позивачі.

Відповідно до ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, виселення за ст. 116 ЖК - це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними.

Сам по собі висновок суду про неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення ОСОБА_4 за цією нормою.

Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі також не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Не є підставою для виселення членів сім'ї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову про виселення ОСОБА_4 слід відмовити.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції, не надавши оцінку встановленим обставинам справи й доказам, наданими позивачами в обґрунтування своїх вимог щодо завданої моральної шкоди, дійшов неправильного висновку про їх задоволення та безпідставно стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у сумі 3000 грн., оскільки згідно з п.п. 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Проте, докази, відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували, що позивачу ОСОБА_5 в результаті діяльності відповідача ОСОБА_3 завдано моральну шкоду, у справі відсутні, у зв'язку з чим у задоволенні таких позовних вимог також слід відмовити.

Зважаючи на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині задоволення позову про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 із спірного домоволодіння, а також стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 3000 грн. на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 16 жовтня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка також діє в інтересах недієздатного ОСОБА_7, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 із домоволодіння АДРЕСА_1, а також стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 3000 (три тисячі) гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів