Справа №576/703/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Демченко О. С.
Номер провадження 22-ц/788/183/15 Суддя-доповідач - Собина
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22 серпня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на заставлене майно, -

ВСТАНОВИЛА:

24 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, мотивуючи його тим, що 12 березня 2010 року ними був укладений договір позики, зареєстрований в реєстрі № 406, посвідчений державним нотаріусом Глухівської міської державної нотаріальної контори Сумської області Є.О. Янковою, про надання відповідачу позики строком на 1 місяць на суму 100 000 грн. В якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, позивач й відповідач того ж дня уклали договір застави належної відповідачу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за №409 і посвідчений державним нотаріусом Глухівської міської державної нотаріальної контори Сумської області. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконала, борг не повернула, а тому ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором позики від 12 березня 2010 року в розмірі 133 050 грн. та у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет застави - квартиру АДРЕСА_1. Також просила стягнути понесені нею судові витрати у справі.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22 серпня 2014 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_2 не погодилась з рішенням місцевого суду та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що судом безпідставно було застосовано строк позовної давності, оскільки з відповідною заявою представник відповідачки звернувся лише в судових дебатах.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору позики перебіг строку позовної давності розпочався 13 квітня 2010 року, тоді як позивачка з позовом до суду звернулась 24 березня 2014 року, тобто після спливу визначеного ст.257 ЦК України загального строку позовної давності у три роки.

Проте, з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала в позику у позивачки 100000 грн.00 коп., які зобов'язалась повернути готівкою у строк до 12 квітня 2010 року. За умовами п.3 зазначеного договору сторона, винна в неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові в прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у сумі 50 грн.00 коп. за кожний день прострочки (а.с.5).

В якості забезпечення виконання зобов'язань по договору позики, позивач й відповідач того ж дня уклали договір застави. Предметом застави є належна відповідачці на праві власності квартира АДРЕСА_2, яка складається з однієї житлової кімнати жилою площею 17,6кв.м., загальною площею 32,6кв.м. (а.с.6). Пунктом 1 договору застави встановлено, що цим договором забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у громадянки ОСОБА_3 на підставі договору позики, посвідченого 12 березня 2010 року на суму 100000 грн.00 коп. з обумовленим в Основному договорі строком повернення боргу - до 01.06.2012 року. Також за умовами договору застави сторони оцінили предмет застави в сумі 100000 грн.00 коп.

Також з матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2011 року ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за договором позики повернула ОСОБА_2 кошти в сумі 12000 грн.00 коп., що підтверджується письмовою розпискою (а.с.23). В суді апеляційної інстанції позивачка визнала дану обставину.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1,2 ст.258 ЦК України)

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України).

Відповідно до положень ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові.

Пленум Верховного суду України у своїй постанові від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.11) роз'яснив, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Незважаючи на це, місцевий суд при вирішенні даного спору, в порушення вимог передбачених ст.214 ЦПК України не встановив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і не встановивши чи було порушено цивільне право позивачки, відмовив позивачці в задоволенні позову лише з підстав пропущення нею строку для звернення з позовом до суду.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи відповідно до розписки від 7 липня 2012 року ОСОБА_3 передала для ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 тисяч доларів США (33 тис.грн.) через ОСОБА_5 Також в даній розписці від імені ОСОБА_5 зазначено про отримання загальної суми в розмірі 12500 доларів США (а.с.24).

Про наявність зазначеної розписки відповідачка також зазначала і в зустрічному позові поданому нею до суду і в заяві про відкриття кримінального провадження та притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за ч.2 ст.355 КК України (а.с 19-21,53-55).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка також наполягала на тому, що 07 липня 2012 року вона передавала ОСОБА_5 кошти в сумі 4 000 доларів США саме для передачі їх ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу за договором позики.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що такі дії відповідачки свідчать про визнання нею свого боргу, а тому строк позовної давності перервався та почав свій перебіг з липня 2012 року, а отже він і не сплив на момент подання ОСОБА_2 даного позову.

Таким чином, висновок місцевого суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог, у зв'язку із спливом строку позовної давності є помилковим.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та

справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1049 ч.1 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Колегією суддів встановлено, що в рахунок погашення заборгованості за договором позики відповідачкою було повернуто позивачці 12000 грн.00 коп., що підтверджується копією розписки від 02.01.2011 року, а отже заборгованість за договором позики становить 88000 грн.00 коп. (100000 грн.00 коп. - 12000 грн.) і дана сума підлягає стягненню на користь позивачки.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження передачі нею коштів в рахунок погашення боргу за договором позики відповідачка суду не надала.

Колегія суддів не може взяти до уваги її посилання її на розписку датовану 7 липня 2012 року про те, що вона ОСОБА_3 передала для ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 тисяч доларів США (33 тис.грн.) через ОСОБА_5 і про зазначення в цій розписці від імені ОСОБА_5 про отримання ним загальної суми в розмірі 12500 доларів США, оскільки ст.527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В той же час, умовами укладеного між сторонами договору позики не було передбачено передача коштів особі, яка не є стороною договору позики, а допитаний в судовому засіданні в якості свідка брат позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував факт отримання від відповідачки коштів саме для передачі сестрі для погашення боргу, а наполягав на тому, що ці кошти передавались особисто йому відповідачкою на прохання колишнього зятя відповідачки на ім'я «Юрій» для погашення боргових зобов'язань останнього перед ним.

Позивачка ОСОБА_2 також в судовому засіданні наполягала на тому, що вона не уповноважувала свого брата на отримання від ОСОБА_3 коштів для передачі їй в рахунок погашення заборгованості за договором позики укладеним між нею та відповідачкою і таких коштів він їй не передавав, а тому зазначена розписка не є належним доказом у справі.

Також судом встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору позики (п.3) передбачена сплата суми штрафу, яка фактично до вимог передбачених ч.3 ст.549 ЦК України є пенею, оскільки обраховується в розмірі 50 грн.00 коп. за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня після 12 квітня 2010 року, а до суду він звернувся лише - 24 березня 2014 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки суму штрафу (пені) за неналежне виконання умов укладеного договору позики в сумі 8250 грн.00 коп. (50 грн.х365 днів).

Також колегією суддів встановлено, що виконання зобов'язання за договором позики сторони забезпечили заставою і предметом застави є належна на праві власності відповідачці ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_3, а тому відповідно до ст.ст.572, 589, 590 ЦК України, ст.ст.19, 20 Закону України «Про заставу» саме за рахунок заставленого майно має бути задоволено вимоги заставодержателя в повному обсязі .Виходячи з реальної (ринкової) вартості сторони у договорі застави оцінили заставне майно в сумі 100000 грн.00 коп., а реалізація заставленого майна проводиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів) в порядку передбаченому ст..21 Закону України «Про заставу».

Виходячи з вищезазначеного рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог і в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12 березня 2010 року ОСОБА_3 необхідно звернути стягнення на предмет застави, а саме квартиру АДРЕСА_4 для погашення заборгованості в сумі 106250 грн.00 коп., з яких: 88000 грн.00 коп. - заборгованість за договором позики та 18250 грн.00 коп. - штраф за неналежне виконання умов договору позики за початковою вартістю квартири в розмірі 1000000 грн.00 коп. шляхом проведення прилюдних торгів.

У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до вимог передбачених ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки понесені нею судові витрати в суді першої інстанції в сумі 1062 грн.50 коп. та судові витрати за апеляційний перегляд справи в сумі 531 грн.25 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п. 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22 серпня 2014 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12 березня 2010 року ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет застави, а саме квартиру АДРЕСА_4 для погашення заборгованості в сумі 106250 грн.00 коп., з яких: 88000 грн.00 коп. - заборгованість за договором позики та 18250 грн.00 коп. - штраф за неналежне виконання умов договору позики шляхом проведення прилюдних торгів за початковою вартістю квартири в розмірі 100000 грн.00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі в сумі 1062 грн.50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати за апеляційний перегляд справи в сумі 531 грн.25 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -