АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/690/15 Справа № 2-148/2011p. Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Романюк М.М.
28.01.2015 м. Дніпропетровськ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :
головуючого Романюк М.М.
суддів Котушенко С.П., Петренко І.О.
при секретарі Порубай М.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернулася до суду з зазначеним вище позовом 12 липня 2010 року. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з ОСОБА_2 вона знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1988 року. За час шлюбу ними була придбана квартира АДРЕСА_1. У квітні 2010 року їй стало відомо, що чоловік без її згоди продав належну їм квартиру за договором купівлі-продажу від 24 березня 2009 року ОСОБА_4 Після чого ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2009 року. У зв'язку з тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири укладений 24 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2014 року у задоволенні заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

З даним висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2 знаходяться у зареєстрованому шлюбу з 18 червня 1988 року.

26 грудня 2008 року ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу придбав квартиру АДРЕСА_1.

24 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу зазначеної квартири, а 06 жовтня 2009 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_5

Згідно ч.1, 2 ст.60, ч.1, 3 ст.65 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за власною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Таким чином, спірна квартира належить позивачу та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та для відчуження якої мала бути письмова згода позивача.

Судом зазначено, що при нотаріальному укладанні договору купівлі - продажу 24 березня 2009 року позивачем було надано письмову згоду на укладання даного договору.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підтвердження заявлених вимог та відсутності її згоди на відчуження квартири, позивачем було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

Згідно висновку №4289-12 судової почеркознавчої експертизи від 26 лютого 2013 року підпис від імені ОСОБА_7 та рукописний напис "ОСОБА_7" в графі "підпис" заяви від імені ОСОБА_7 на продаж квартири АДРЕСА_1 виконані не ОСОБА_7, а іншою особою.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

На зазначену норму закону суд першої інстанції уваги не звернув, взагалі не надав оцінки зазначеному вище висновку експертизи, та не зважаючи на проведення по справі експертизи в рішенні суду зазначив, що позивачем не надано суду доказів того, що вона не надавала своєї згоди на відчуження квартири і клопотання про проведення експертизи не заявляла.

Згідно ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зважаючи на те, що для відчуження спірної квартири наявність письмової згоди позивача була обов'язковою, а вона такої письмової згоди при укладанні договору купівлі-продажу на відчуження квартири не надавала, що підтверджено належними та допустимими доказами, рішення суду щодо відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу спірної квартир від 24 березня 2009 року підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири, оскільки вона була придбана під час перебування позивача та відповідача ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеному 06 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла до висновку що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеному 06 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно відмовити із зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст.309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та визнання права власності на 1/2 частину квартири - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частину зазначеної квартири.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді С.П.Котушенко

І.О.Петренко